Справа № 635/9992/24
Провадження № 2/635/1144/2026
РІШЕННЯ
ЗАОЧНЕ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2026 року смт Покотилівка Харківської області
Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.,
за участю секретаря судового засідання: Козлюк Е.І.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту,
В С Т А Н О В И В:
I. ПРОЦЕДУРА

Позов подано про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту та судових витрат.

Справу відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження; ухвалою про відкриття провадження сторонам визначено строки для подання заяв по суті справи та доказів. Позивач подав позов із доданими матеріалами, однак після відкриття провадження додаткових доказів не подав і клопотань про подання доказів поза встановленими строками або про витребування доказів не заявив. Відповідно до ч. 5 ст. 177 та ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач зобов`язаний подати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою, а згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик наслідків невчинення процесуальних дій. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст. 13 ЦПК України), а витребування доказів здійснюється, зокрема, за клопотанням учасника справи у встановлені строки (ст. 84 ЦПК України). За відсутності таких клопотань та додаткових подань суд ухвалює рішення, виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, поданих разом із позовом, оцінюючи їх у сукупності. Додатково суд зазначає, що спрощені процедури та спрощений і стандартизований формат процесуальних документів у малозначних і споживчих спорах покликані полегшити доступ до правосуддя для споживача, тоді як професійний кредитор, ініціюючи такий процес, має бути спроможний одразу подати повний і перевірюваний пакет доказів на підтвердження своїх вимог.
Відповідач відзиву не подав, доказів на спростування позовних вимог не надав; однак відсутність відзиву не звільняє позивача від обов`язку доведення підстав та розміру заявлених вимог.
Вирішуючи спір, суд застосовує імперативні приписи законодавства, спрямовані на захист слабшої сторони у споживчих правовідносинах, з власної ініціативи, виходячи з установлених у справі обставин і поданих доказів.
Представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

З огляду на наведене, суд розглядає справу в порядку, передбаченому ЦПК України, та ухвалює заочне рішення.

II. ФАКТИ.

Укладення договору та умови кредитування.
02 листопада 2021 року між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір споживчого кредиту № 742704. Договір оформлено як паперовий документ з підписами сторін та печаткою кредитодавця; у матеріалах справи наявні копії таких паперових документів у вигляді зображень.

За індивідуальними умовами договору:

загальний розмір кредиту визначено як 18 750,00 грн.;
строк кредитування — 1096 днів, до 02 листопада 2024 року включно;
проценти: за перший день користування — 25 відсотків за день (зазначено також річне обчислення), надалі — 85 відсотків річних;
визначено реальну річну процентну ставку 190,44 відсотка;
зазначено загальну вартість кредиту для споживача 55 717,81 грн.

Договором передбачено, що 15 000,00 грн. перераховуються позичальнику на платіжну картку, а 3 750,00 грн. утримуються з метою виконання зобов`язань з оплати процентів за перший день користування кредитом (фактично — попереднє утримання плати за користування кредитом у день видачі).

Переддоговірна інформація.
У матеріалах справи наявний паспорт споживчого кредиту та підпис позичальника про його одержання 02 листопада 2021 року, а також підписаний додаток (таблиця обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки).

Відомості, подані позичальником.
Наявна заява-анкета позичальника, заповнена 02 листопада 2021 року, із зазначенням персональних даних, контактів, орієнтовних відомостей про доходи та витрати, а також згод щодо обробки даних та звернення до бюро кредитних історій.

Позиція позивача щодо правонаступництва.
Позивач зазначає, що набув право вимоги до відповідача на підставі договору факторингу № 0308-23 від 03 серпня 2023 року, укладеного з первісним кредитором. У матеріалах справи є платіжна інструкція про перерахування коштів за договором факторингу, а також досудова вимога позивача, у якій позивач посилається на набуття права вимоги.

Досудові звернення та поштові документи.
Наявна досудова вимога про погашення заборгованості із посиланням на кредитний договір та на правонаступництво. Також наявні поштові документи (опис вкладення, квитанція та відстеження), з яких убачається направлення відповідачу пакета документів і факт вручення відправлення адресату (із зазначенням одержувача).

Розрахунок заборгованості.
У матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості станом на 15 листопада 2023 року, у якому зазначено:
загальна заборгованість — 28 016,25 грн.;
основна сума (тіло кредиту) — 14 811,29 грн.;
проценти — 13 204,96 грн.;
комісія — 0,00 грн.;
а також наведено відомості про кількість днів прострочення та проміжні нарахування.

Позовні вимоги.
Позивач просить стягнути з відповідача 28 016,25 грн. заборгованості (14 811,29 грн. — основний борг; 13 204,96 грн. — проценти), а також 2 422,40 грн. судового збору та 6 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

III. ПРАВО

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання договору про надання споживчого кредиту встановлюються законом. У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежена імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд застосовує насамперед Закон України «Про споживче кредитування», Закон України «Про електронну комерцію» та законодавство про захист прав споживачів.

Суд розглядає спір як спір у сфері споживчого кредитування, де перевірці підлягає весь ланцюг правовідносин: переддоговірне інформування, оцінка кредитоспроможності, погодження індивідуальних умов, укладення договору, надання кредитних коштів, інформування під час виконання договору, настання прострочення та правильність розрахунку заборгованості.

10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», спрямований на імплементацію європейських стандартів захисту споживачів фінансових послуг.

Частина сьома статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» передбачає, що зміна умов договору про споживчий кредит можлива лише за згодою сторін, а умова про односторонню зміну є нікчемною. Після змін, внесених Законом №3498-IX від 22.11.2023, законодавець зберіг принцип необхідності згоди сторін та передбачив спеціальні гарантії для договорів кредитної лінії і кредитування рахунку, включаючи належне інформування споживача та право відмовитися від продовження строку користування кредитом.

Статті 2, 8–11 Закону України «Про споживче кредитування» покладають на кредитодавця обов`язок надати споживачу повну та персоналізовану переддоговірну інформацію, а також провести оцінку кредитоспроможності. Ці обставини входять до предмета доказування.

За абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець зобов`язаний передати споживачу один з оригіналів договору та додатків способом, що дозволяє ідентифікувати отримувача. Обов`язок доведення такого передання покладається на кредитодавця.

Частина 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює порядок дострокового повернення кредиту та обов`язок належного повідомлення споживача. Якщо позов ґрунтується на достроковості виконання, ці обставини підлягають доказуванню.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює правила відповідальності споживача та обмеження щодо неустойки. Тому кредитодавець повинен подати поелементний і перевірюваний розрахунок із розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій і санкцій.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, що враховується судом під час оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС орієнтує на високий рівень захисту прав споживачів. Суд враховує підходи Суду Справедливості ЄС, зокрема у справі Radlinger, щодо необхідності перевірки дотримання імперативних вимог про інформування споживача.

Електронні правочини та електронні документи.

Закон України «Про електронну комерцію» (ст. 11, ч. 12 ст. 11, ст. 12) визначає порядок укладення та підписання електронних договорів і прирівнює належно підписаний електронний договір до письмової форми.

Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» (ст. 5, 7, 8) визначає поняття електронного документа, його оригіналу та допустимість як доказу.

Частина 4 ст. 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» встановлює, що кваліфікований електронний підпис має юридичну силу власноручного підпису.

Отже, у дистанційній моделі кредитування вирішальне значення мають перевірювані електронні сліди: ідентифікація особи, акцепт, підписання, цілісність документа та підтвердження його передання споживачу. Самі по собі паперові роздруківки не замінюють такого доказування.

Перевірка судом дотримання вимог спеціального законодавства не є виходом за межі позовних вимог, а становить обов`язок суду щодо застосування імперативних норм матеріального права.

За ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається, та несе ризик їх недоведення. За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів не є обов`язком суду.

Відповідно до ст. 100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій електронній копії. Паперова копія електронного доказу не є письмовим доказом і не усуває необхідності перевірки його походження та цілісності.

У разі посилання на дистанційне укладення договору суд очікує первинні електронні дані. Для підтвердження волевиявлення можуть використовуватися журнали подій CSV/JSON, дані щодо OTP-кодів, файли електронного підпису (PDF, P7S, ASiC), електронні виписки та інші відтворювані електронні носії інформації. Ці приклади наведені лише як ілюстрація можливості існування перевірюваних електронних доказів і не є встановленим судом стандартом доказування та не визначають вичерпного переліку допустимих доказів.

Для небанківських кредитодавців вимоги щодо збереження та відновлення інформації встановлені Положенням НБУ №199. Для банків відповідні вимоги визначені Положенням, затвердженим постановою НБУ від 17.06.2004 №265, із змінами, внесеними постановою НБУ від 25.05.2015 №337.

У системному зв`язку норми ЦК України та спеціального законодавства формують стандарт відповідального кредитування: кредитодавець повинен забезпечити прозорість умов кредиту, провести оцінку кредитоспроможності споживача, надати персоналізовану інформацію та мати можливість підтвердити виконання цих обов`язків. Ризик недоведеності покладається на кредитодавця.

Тому проценти, комісії та інші платежі, що становлять винагороду кредитодавця, можуть бути стягнуті лише за умови доведеності належного інформування, укладення договору, передання його примірника споживачу та наявності прозорого і перевірюваного розрахунку.

Витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню лише за наявності належних доказів та з урахуванням критеріїв необхідності й розумності.

Для доведення електронного волевиявлення кредитодавець повинен підтвердити, що саме було показано споживачу, коли, у якій редакції та за яких умов споживач погодився з відповідними умовами кредитування.

Якщо кредитодавець використовує як паперові, так і дистанційні механізми взаємодії, суд окремо оцінює первинне приєднання та подальші зміни умов. Паперовий документ підтверджує лише факт підписання саме цього документа і не замінює доказів електронної частини правовідносин.

IV. ОЦІНКА СУДУ.

Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.

Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.

Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.
Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 
Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.

Суд оцінює докази з позиції відповідального кредитування та з урахуванням того, що надані до суду матеріали є копіями паперових документів у вигляді зображень, поданими через електронну систему подання документів, а не первинними носіями фінансових операцій (банківськими документами про рух коштів). У таких умовах особливої ваги набуває наявність повного, прозорого та перевірюваного ланцюга доказів: від належного інформування і оцінки можливостей споживача — до фактичної видачі коштів, належних повідомлень, правонаступництва і точного поелементного розрахунку.

1) Переддоговірне інформування та погодження істотних умов.

Суд встановлює, що у матеріалах справи є підписаний сторонами договір споживчого кредиту та підписані споживачем документи переддоговірного інформування (паспорт споживчого кредиту, додаток із таблицею обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки).

Ці документи загалом відображають істотні умови кредиту, зокрема строк, процентні умови та загальну вартість. Водночас сам по собі факт підписання паперових форм не знімає з професійного кредитодавця та його правонаступника обов`язку довести ключові ланки спору — насамперед фактичну видачу коштів, правомірність пред`явлення вимоги про дострокове повернення (за наявності) і достовірність розрахунку.

2) Оцінка кредитоспроможності та принцип відповідального кредитування.

У матеріалах справи наявна заява-анкета позичальника та згоди щодо обробки даних і звернення до бюро кредитних історій. Однак позивач не надав доказів того, що первісний кредитодавець до укладення договору здійснив належну оцінку кредитоспроможності на підставі достатньої, перевіреної та документально підтвердженої інформації, у тому числі з використанням даних з офіційних джерел, і що результати такої оцінки були враховані при визначенні умов кредитування.

Для суду це має принципове значення. Відповідальне кредитування — це не декларація, а мінімальний стандарт поведінки професійного кредитодавця, який повинен не лише надати споживачу інформацію про вартість кредиту, а й у розумний спосіб перевірити, чи є таке зобов`язання посильним для споживача. Якщо професійний кредитодавець або його правонаступник не доводить дотримання цього стандарту, суд не може автоматично переносити наслідки ризикового кредитування на споживача шляхом стягнення «прибуткових» нарахувань без повного й прозорого доказового підґрунтя.

3) Фактична видача коштів як ключова умова виникнення грошового зобов`язання.

Найбільш критичною для вирішення спору є ланка фактичної видачі коштів.

Договір містить опис способу надання коштів (перерахування 15 000,00 грн. на картковий рахунок споживача та утримання 3 750,00 грн. як плати за перший день користування кредитом). Однак позивач не надав належних первинних фінансових документів, які підтверджують реальне перерахування коштів на рахунок або картку відповідача (банківську виписку, платіжне доручення банку, касові документи або інший документ, що достовірно фіксує рух коштів та отримання їх позичальником).

Натомість поданий розрахунок заборгованості, навіть якщо він містить деталізацію нарахувань, є документом, складеним кредитором у власних інтересах. За відсутності первинних банківських доказів видачі коштів та руху платежів він не забезпечує перевірюваності ключового факту — отримання відповідачем кредитних коштів і подальших платежів у заявлених обсягах.

Окремо суд зазначає, що за наявними матеріалами неможливо стягнути навіть заявлену позивачем суму основного боргу у розмірі 14 811,29 грн. Сам по собі договір визначає лише погоджену сторонами модель кредитування та спосіб можливого надання коштів, однак не підтверджує фактичного руху коштів. У договорі зазначено загальний розмір кредиту 18 750,00 грн., водночас передбачено, що 15 000,00 грн. мали бути перераховані на платіжну картку позичальника, а 3 750,00 грн. утримувалися як проценти за перший день користування кредитом. Отже, уже з умов договору вбачається різниця між номінально визначеним розміром кредиту та сумою, яка мала бути фактично передана споживачу.

Позивач не подав первинного фінансового документа, який би підтверджував перерахування саме 15 000,00 грн. на рахунок або платіжну картку відповідача, належність відповідної картки відповідачу, дату і реквізити платіжної операції, її успішне завершення та фактичне зарахування коштів. Також не подано банківської виписки або іншого первинного документа, який дозволив би встановити подальші платежі відповідача, порядок їх зарахування, зменшення основного боргу та формування саме залишку 14 811,29 грн.

За таких умов заявлена сума 14 811,29 грн. не є очевидним і перевіреним залишком фактично отриманого відповідачем тіла кредиту. Із поданих матеріалів неможливо встановити, з яких саме первинних операцій вона сформована, чи не включено до неї утримані 3 750,00 грн. процентів за перший день користування кредитом, чи правильно враховано можливі платежі відповідача, а також чи відокремлено основний борг від процентів та інших нарахувань. Внутрішній розрахунок кредитора не усуває цих прогалин, оскільки він лише відображає позицію позивача щодо підсумкового залишку, але не підтверджує первинний рух коштів і не дає суду можливості самостійно перевірити походження заявленого «тіла» кредиту.

Суд не може визначати до стягнення будь-яку частину основного боргу припущенням або арифметичним наближенням. Часткове задоволення позову можливе лише тоді, коли з поданих доказів достовірно встановлено фактичне отримання відповідачем конкретної суми кредитних коштів та неповернення саме цієї суми. У цій справі такого доказового підґрунтя немає, тому підстави для стягнення 14 811,29 грн. як тіла кредиту відсутні.

Суд підкреслює, що формула «надання можливості отримати кредит» або посилання на умови договору про спосіб перерахування коштів не замінюють належних доказів фактичної видачі коштів.

4) Прострочення, повідомлення та дострокова вимога.

Позивач просить стягнути заборгованість станом на 15 листопада 2023 року у сумі 28 016,25 грн., яка включає як основний борг, так і проценти.

Разом з тим, позивач не надав суду належного комплексу доказів, а саме того

-коли саме, у якій сумі та за який період утворилась прострочена заборгованість відповідно до графіка платежів;

-чи пред`являлась вимога про дострокове повернення та чи було при цьому дотримано приписів ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» і умов договору щодо письмового повідомлення та строку для усунення порушення;

-чи підтверджується одержання відповідачем саме такого повідомлення у відповідні строки (не лише загальний факт отримання пакета документів у липні 2024 року, а також зміст і юридична якість повідомлення для цілей достроковості вимоги).

Подана досудова вимога як така не містить доказової достатності щодо виконання передумов дострокового стягнення всієї суми, а також не підтверджує поелементно, що заявлені до стягнення суми є саме простроченими та належними до стягнення на дату розрахунку.

5) Поелементний розрахунок та перевірюваність нарахувань.

У розрахунку заборгованості заявлено проценти у сумі 13 204,96 грн.

Суд виходить з того, що в умовах споживчого кредитування, де кредитодавець є професійним учасником ринку, вимоги про проценти та інші «прибуткові» нарахування підлягають підвищеному стандарту прозорості й перевірюваності. Позивач має надати не лише підсумкові цифри, а й документи, які дозволяють перевірити: базу нарахування, періоди, застосовані ставки, порядок зарахування платежів, а також відповідність нарахувань графіку та умовам договору.

За відсутності первинних документів про рух коштів і достовірних підтверджень платежів та залишків, поданий розрахунок не забезпечує такої перевірюваності.

6) Правонаступництво та межі його доказового значення.

Позивач обґрунтовує вимоги тим, що набув право вимоги за договором факторингу № 0308-23 від 03 серпня 2023 року. У матеріалах справи є платіжна інструкція щодо оплати за договором факторингу, а також в окремих документах згадується номер і дата такого договору.

Однак для доведення правонаступництва у конкретному зобов`язанні недостатньо загальної згадки про факторинг та підтвердження оплати. Позивач мав надати суду:

-сам договір факторингу;

-додаток або реєстр прав вимоги, у якому індивідуалізовано саме вимогу до ОСОБА_1 (із зазначенням договору, суми, стану заборгованості, дати переходу права);

-акт приймання-передачі відповідного реєстру або інший документ, який підтверджує фактичну передачу саме цього права вимоги новому кредитору.

Наведені документи у матеріалах справи відсутні як змістовні докази правонаступництва щодо цього конкретного боргу. Поштовий опис вкладення свідчить про направлення відповідачу копій певних документів, проте такий опис не замінює подання цих документів до суду і не дозволяє суду встановити їхній зміст, реквізити та безперервність переходу права вимоги у частині саме цього договору.

Ризик неповноти доказів правонаступництва несе позивач як особа, яка звернулася до суду за судовим захистом. Суд не має обов`язку витребовувати докази замість сторони та створювати «друге коло» подання доказів для усунення прогалин у доказовій базі.

7) Узагальнений висновок суду.

Отже, у сукупності встановлено, що:

хоча наявні копії документів про укладення договору та переддоговірне інформування,

позивач не довів належними і перевірюваними доказами ключові ланки, необхідні для задоволення позову, а саме: фактичну видачу коштів первинними банківськими документами; юридично значимі обставини прострочення та, за потреби, достроковість вимоги; перевірюваність поелементного розрахунку; а також безперервний ланцюг правонаступництва саме щодо вимоги до цього боржника.

У спорі про споживче кредитування принцип відповідального кредитування та заборона нечесної практики означають, що професійний кредитор і його правонаступник мають доводити вимоги максимально прозоро і перевірювано. У разі прогалин у доказах суд не може підміняти доказування припущеннями.

V. ВИСНОВКИ.

Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні “публічний порядок” означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою “наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань”, а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.
Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.

Отже, якщо загальні норми ЦК України визначають загальну модель зобов`язання з повернення коштів, то Закон України «Про споживче кредитування» визначає спеціальні умови, за яких професійний кредитодавець може вимагати стягнення боргу саме у заявленому розмірі та саме у заявлений спосіб.

Ці самі підходи та вимоги до доведеності поширюються і на наступних кредиторів, які набули право вимоги за цесією або факторингом, оскільки разом із правом вимоги вони приймають на себе обов`язок підтвердити його обсяг і підстави та несуть ризик відсутності або неповноти документів і первинних даних щодо дотримання правил споживчого кредитування.

У цій справі позивач не довів належними та перевірюваними доказами фактичну видачу відповідачу кредитних коштів первинними фінансовими документами. Наявність у договорі умови про спосіб перерахування коштів та наявність складеного кредитором розрахунку не замінюють доказів реального руху коштів і не дозволяють суду встановити, що відповідач фактично отримала кредитні кошти саме у тому обсязі, з якого позивач виводить заявлений борг.

Так само позивач не довів належний та безперервний перехід до нього права вимоги саме за зобов`язанням відповідача, оскільки до суду не подано змістовного доказового комплексу, який би дозволив індивідуалізувати передану вимогу, встановити її структуру, стан, суму, дату переходу та документальне підтвердження передачі саме цього права вимоги новому кредитору.

Поданий розрахунок заборгованості не усуває цих прогалин, оскільки він не є первинним фінансовим документом, не підтверджує самостійно фактичної видачі кредиту, не забезпечує повної перевірки руху коштів, платежів, залишку основного боргу, бази нарахування процентів та юридичних підстав для заявлення всієї суми до стягнення. За таких умов суд не має достатніх підстав ні для повного задоволення позову, ні для часткового стягнення тіла кредиту.

Суд окремо враховує, що відмова у стягненні процентів, інших прибуткових нарахувань або навіть заявленого тіла кредиту за відсутності належних доказів не є звільненням споживача від реально існуючого обов`язку. Це є наслідком процесуальної недоведеності позову у конкретній справі. Судове рішення не може ґрунтуватися на ймовірності існування боргу, загальних припущеннях про звичайність кредитних операцій або довірі до внутрішніх документів кредитора без можливості їх перевірки належними доказами.

Отже, з урахуванням принципу відповідального кредитування, імперативного характеру законодавства про захист прав споживача, недоведеності фактичної видачі коштів, неперевірності заявленого розрахунку та недоведеності безперервного переходу права вимоги, суд доходить висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Відмова у позові з підстав недоведеності заявлених вимог не означає встановлення судом факту відсутності будь-яких правовідносин між відповідачем та первісним кредитором або нового кредитора. Суд встановлює лише те, що у межах цієї справи, за поданими доказами та заявленими підставами позову, позивач не довів наявності достатніх правових і фактичних підстав для стягнення з відповідача заявленої суми. Це забезпечує межі вирішення спору та не створює висновків поза предметом доказування цієї справи.

VI. СУДОВІ ВИТРАТИ.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові сплачений позивачем судовий збір покладається на позивача.

Витрати на професійну правничу допомогу, заявлені позивачем, у зв`язку з відмовою в позові не підлягають стягненню з відповідача.

Окремо суд враховує, що відповідно до Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови здійснення ними діяльності із надання фінансових послуг, затвердженого постановою Правління НБУ № 199 від 29.12.2023 (та більш ранніми редакціями), професійний кредитор зобов`язаний мати належно організовану систему управління кредитним ризиком, у тому числі достатній штатний персонал, внутрішні політики та процедури, які забезпечують належний облік, класифікацію та моніторинг прострочених вимог, а також збереження та відтворюваність документів щодо кожної вимоги.
Передаючи права вимоги за договором факторингу, первісний кредитор передає фактору пакет документів та облікові відомості щодо кожної вимоги, зокрема щодо її статусу (у тому числі простроченої, сумнівної, безнадійної). Отже новий кредитор, як професійний учасник ринку, усвідомлено набуває портфель вимог підвищеного ризику, а ризик їх неповернення та витрати, пов`язані з обраною моделлю стягнення, є елементом його підприємницького рішення і, як правило, враховуються у ціні відступлення.
За таких умов саме по собі залучення новим кредитором сторонніх юристів є його правом та бізнес-рішенням, однак не породжує автоматичного права на переклад відповідних витрат на споживача. При цьому суд враховує, що у спрощеному позовному провадженні участь адвоката не є обов`язковою, а справа може бути належно вирішена на підставі письмових матеріалів без професійного представництва сторін. Для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивач повинен довести їх фактичність, необхідність і розумність, а також причинний зв`язок із розглядом цієї справи, з урахуванням характеру спору, обсягу виконаних робіт і того, що професійний кредитор за регуляторними вимогами має бути організаційно та кадрово спроможним забезпечити типові процеси стягнення і супроводу проблемної заборгованості.
Оскільки у цій справі не надано належних доказів необхідності залучення сторонніх юристів саме як об`єктивно потрібного способу захисту прав позивача (з огляду на типовість спору, стандартність процесуальних документів та відсутність підтвердження унікальної складності чи спеціальних обставин), а також не доведено розумності заявленої суми витрат у співвідношенні з предметом спору та фактичним обсягом робіт, суд доходить висновку, що вимога про відшкодування витрат на правничу допомогу є недоведеною.
Крім того, покладення на споживача витрат, які за своєю природою становлять системні витрати організації діяльності професійного кредитора та обраної ним моделі масового стягнення (зокрема у форматі фіксованих «пакетних» гонорарів без індивідуалізації обсягу робіт у конкретній справі), суперечило б засадам справедливості та добросовісності і не узгоджується з підходом до захисту слабшої сторони у споживчих правовідносинах. Це є окремою самостійною підставою для відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 6, ч. 2 ст. 627, ч. 3 ст. 1054 ЦК України, ст. 2, 8–11, 13 ч. 1 абз. 2–3, ч. 4 ст. 16, ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 12, 81, 141 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту у розмірі 28 016,25 грн. — відмовити.
Судовий збір, сплачений позивачем не відшкодовувати.

Заочне рішення може бути переглянуте судом першої інстанції за заявою відповідача у порядку та строки, встановлені ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду у порядку і строки, встановлені ЦПК України.

Реквізити сторін:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», код ЄДРПОУ 42649746, адреса: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, м. Київ, 04112,
.
Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя: І.Е.Бондаренко