ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 612/264/25 Головуючий суддя І інстанції Масло С. П.
Провадження № 22-ц/818/399/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» в особі представника Клименка Тараса Васильовича на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 12 червня 2025 року у справі №612/264/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором №439724-КС-003 про надання кредиту від 30.12.2022 у розмірі 35481,16 грн, з яких: 11000,00 грн – сума прострочених платежів за тілом кредиту; 22831,16 грн – сума прострочених платежів за процентами; 1650,00 грн – сума прострочених платежів за комісією, а також сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 30.12.2022 між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено Договір №439724-КС-003 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до п.2 Договору, ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 11000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правилами про надання грошових коштів у кредит.
Згідно з умовами Договору, сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 2,00000000 – стандартна процентна ставка. Знижена процентна ставка за кредитом – 1,16159091. 
Як зазначено у позові, ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти у розмірі 11000,00 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника.
Зважаючи на ті обставини, що відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у нього станом на 20.03.2025 утворилася заборгованість за Договором №439724-КС-003 про надання кредиту у розмірі 35481,16 грн, що складається з: суми прострочених платежів за тілом кредиту – 11000,00 грн; суми прострочених платежів за процентами – 22831,16 грн; суми заборгованості за штрафами – 0,00 грн; суми прострочених платежів за комісією – 1650,00 грн, що стало підставою для звернення до суду з позовною заявою.

Крім того, одночасно з поданням позовної заяви до суду позивачем було заявлено клопотання про витребування доказів, а саме: витребування у банку інформації, яка б підтверджувала або спростовувала факт випуску банківської картки № НОМЕР_1 та відкриття до неї відповідного банківського рахунку на ім`я ОСОБА_1 , а також письмових доказів у вигляді виписок про рух коштів за рахунком, відкритим для обслуговування зазначеної банківської картки, за період з 30.12.2022 по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 08 травня 2025 року було задоволено зазначене клопотання та витребувано у АТ «Сенс Банк» письмові докази щодо випуску та належності банківської картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , а також письмові докази у вигляді виписок про рух коштів за рахунком, відкритим для обслуговування зазначеної банківської картки, за період з 30.12.2022 по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 12 червня 2025 року позовні вимоги ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за кредитним договором №439724-КС-003 від 30.12.2022 у розмірі 21470,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» витрати зі сплати судового збору у розмірі 1465,79 грн.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» – адвокат Клименко Т.В. подав апеляційну скаргу, у якій він просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами у розмірі – 12361,16 грн та комісії за надання кредиту у розмірі 1650,00 грн, а також ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача зазначений розмір заборгованості, в іншій частині рішення залишити без змін. Крім того, просить здійснити відповідний розподіл судових витрат у цій справі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи.
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно ототожнив проценти за користування кредитом, нараховані в межах строку дії кредитного договору, з процентами як мірою відповідальності, що суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17.
Наголошує, що проценти у загальній сумі 22831,16 грн були нараховані виключно в межах строку дії договору як плата за користування кредитними коштами та не є штрафною санкцією.
Зазначає, що умовами Договору №439724-КС-003 від 30.12.2022 передбачено застосування стандартної процентної ставки у разі порушення позичальником графіка платежів. У зв`язку з тим, шо відповідач свої зобов`язання не виконував, це призвело до збільшення процентної ставки, що заздалегідь було обумовлено сторонами договору. 
Таким чином, пояснює, що проценти за користування кредитом у загальній сумі 22831,16 грн включають: нараховані за зниженою процентною ставкою у розмірі 2811,16 грн та нараховані за стандартною процентною ставкою – 20020,00 грн.
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір процентів та відмовив у стягненні комісії у сумі 1650,00 грн, попри те, що такі умови були погоджені сторонами.
Наголошує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, поданим позивачем, унаслідок чого дійшов помилкових висновків щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості у заявленому розмірі.

Частинами 1 та 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з п.п.1-4 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду у повній мірі не відповідає.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» довело належними та допустимими доказами укладення між сторонами кредитного договору та отримання ОСОБА_1  кредитних коштів зі сплатою процентів за їх користування. Проте суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження суми процентів, заявлених до стягнення у розмірі 22831,16 грн, у зв`язку з чим визнав обґрунтованими до стягнення проценти за користування кредитом у розмірі 10470,00 грн.Крім того, суд відмовив у стягненні заборгованості за комісією за надання кредиту у розмірі 1650,00 грн, визнавши таку вимогу нікчемною, оскільки позивач, встановивши щомісячну комісію за обслуговування кредиту, не визначив перелік послуг, за які вона стягується, а матеріали справи не містять доказів погодження сторонами обсягу таких послуг.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у стягненні частини заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, водночас вважає, що в іншій частині судове рішення є законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 30.12.2022 з метою отримання кредиту підписав Договір №439724-КС-003 про надання кредиту (споживчий кредит, електронна форма) з ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-9496, згідно з яким отримав кредит у розмірі 11000,00 грн на 16 тижнів до 21.04.2023, плата за користування кредитом є фіксованою та становить 2,00000000 – стандартна процентна ставка. Знижена процентна ставка за кредитом – 1,16159091, комісія за надання кредиту – 1650,00 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту – 23 120,00 грн. Орієнтовна реальна річна процентна ставка – 12203,72 %.

Матеріали справи містять Пропозицію (оферту) укласти Договір №439724-КС-003 про надання кредиту (споживчий кредит, електронна форма) від 30.12.2022 та Прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) укласти зазначений Договір від 30.12.2022. У цих документах зазначено, що відповідач просить направити примірник договору на адресу електронної пошти, вказану ним як засіб електронного зв`язку, та погоджується з тим, що додаткове підтвердження його отримання не вимагається.

Також передбачено, що договір вважається отриманим позичальником з моменту його відправлення кредитодавцем, а за відсутності повідомлення від позичальника про неотримання примірника договору такий примірник вважається належним чином наданим кредитодавцем.

Також, 30.12.2022 відповідачем підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором Паспорт споживчого кредиту на отримання кредиту.

З Довідки АТ «Таскомбанк» від 27.01.2025 та виписки з рахунку відповідача в АТ «Сенс Банк», вбачається, що ОСОБА_1 30.12.2022 були переведені кредитні кошти на суму 11000,00 грн.

У порушення зазначених умов договору відповідач зобов`язання належним чином не виконав. Як наполягає позивач, у зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 20.03.2025 має заборгованість за Договором №439724-КС-003 про надання кредиту у розмірі 35481,16 грн, що складається з: суми прострочених платежів за тілом кредиту – 11000,00 грн; суми прострочених платежів за процентами – 22831,16 грн; суми заборгованості за штрафами – 0,00 грн; суми прострочених платежів за комісією – 1650,00 грн.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом така форма для договорів цього виду не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

Факт укладення кредитного договору та отримання коштів за ним сторонами не заперечується. Водночас у рішенні суду першої інстанції поставлено під сумнів наявність у відповідача заборгованості у заявленому розмірі.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у стягненні частини заборгованості за процентами за користування кредитними коштами.

За умовами Договору №439724-КС-003 від 30.12.2022 ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надало ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 11000,00 грн на засадах строковості, поворотності та платності, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним у порядку й на умовах, визначених кредитним договором та Правилами надання споживчих кредитів. 
Тип кредиту – кредит. Строк кредиту – 16 тижнів. Стандартна процентна ставка – 2,00000000 % на день, фіксована. Знижена процентна ставка – 1,16159091 % на день, фіксована. Загальний розмір наданого кредиту – 11000,00 грн. Строк дії договору – до 21.04.2023. Орієнтовна загальна вартість кредиту – 23120,00 грн. Орієнтовна реальна річна процентна ставка – 12203,72 % (п. 2 Договору). 
Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість за Договором №439724-КС-003 від 30.12.2022 становить 35481,16 грн, що складається з: суми прострочених платежів за тілом кредиту – 11000,00 грн; суми прострочених платежів за процентами – 22831,16 грн; суми заборгованості за штрафами – 0,00 грн; суми прострочених платежів за комісією – 1650,00 грн.

Суд першої інстанції, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, частково відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом, виходячи з того, що нараховані позивачем проценти нібито перевищують строк користування кредитом.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як передбачено ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). 
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. 
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок нарахування процентів встановлюються договором. Якщо договором не визначено розмір процентів, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
При цьому положення абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України щодо щомісячної виплати процентів застосовується лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку, визначеного договором, або у разі пред`явлення позичальнику вимоги відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, право кредитодавця на нарахування процентів припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Вказана правова позиція підтверджена постановою Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії кредитного договору, укладеного між сторонами, закінчився 21.04.2023.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 21.04.2023 заборгованість за відсотками за користування кредитом складала 22831,16 грн і надалі не нараховувалася (а.с.11 на звороті). 
Відповідно до умов кредитного договору встановлено знижену процентну ставку у розмірі 1,16159091 % на день та стандартну процентну ставку у разі порушення позичальником графіка платежів – 2,00000000 % на день, яка застосовується лише у межах строку дії кредиту.
Таким чином, відповідач був ознайомлений з розміром процентної ставки та погодився з нею, а відповідно до наданого розрахунку заборгованості, нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору не здійснювалося.
Разом з цим, відповідно до пункту 3.2 кредитного договору, протягом строку кредитування проценти за кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, що існує на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом залежно від дотримання позичальником графіка платежів. 
З пункту 3.2.3 кредитного договору вбачається, що проценти за користування кредитом, погоджені сторонами, на загальну суму 10470,00 грн розраховані з урахуванням відповідного часткового погашення заборгованості за тілом кредиту протягом строку кредитування. За таким же принципом визначена орієнтовна загальна вартість кредиту у сумі 23120,00 грн.
Отже, з аналізу умов договору, а саме визначеного графіка платежів та погоджених умов нарахування процентів, а також з урахуванням того, що відповідачем протягом всього строку користування кредитом не здійснювалося погашення заборгованості за тілом кредиту та процентами, до стягнення підлягає заборгованість за відсотками у розмірі 22831,16 грн, нарахована у межах строку дії договору.

Розглядаючи обґрунтованість рішення суду першої інстанції у частині відмови у стягненні комісії, суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком та виходить із наступного.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не більше одного разу на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит, включаючи випадки, коли така зміна відбувається внаслідок настання умов, визначених таким договором, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє споживачу інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. 
З урахуванням наведеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11 і частини п`ятої статті 12 Закону.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, провадження № 61-7416св20. 
Нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання якого недійсного не потрібне рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин не породжує цивільних прав та обов`язків. Позовна вимога про визнання нікчемності такого правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. У разі наявності спору щодо наслідків недійсного правочину суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині рішення застосовує норми матеріального права для підтвердження або спростування нікчемності правочину. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц. 
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що зміст правочину – це сукупність умов, викладених у ньому. Зміст правочину має відповідати вимогам приватно-правових норм, які встановлюють імперативні правила, і не суперечити вимогам цивільного законодавства чи інших нормативно-правових актів. Такі висновки Верховний Суд виклав у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, ґрунтуючись на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» є фінансовою установою (а.с.43-44) та має ліцензію на діяльність фінансової компанії з правом надання послуги – надання коштів та банківських металів у кредит (а.с.45-47).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх послуг, пов`язаних з обслуговуванням кредиту, які надаються відповідачу, та за які фінансова установа встановила комісію.
Також ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» не надало доказів щодо наявності, переліку таких послуг та їх погодження зі споживачем під час укладення кредитного договору. 
Відповідно, положення кредитного договору про обов`язок позичальника сплатити комісію за надання кредиту є нікчемними згідно з частинами першою та другою статті 11 та частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 зроблено наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатися з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною або окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги і заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи; виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту – це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія, як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту, не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику; така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому ці дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15.
Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою дискримінаційними та суперечать моральним засадам суспільства.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року у справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року у справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року у справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц.
Крім того, у п.п. 31.29 та 32.8 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 496/3134/19 від 13 липня 2022 року зазначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11 та частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що позичальнику встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, Велика Палата дійшла висновку, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Пунктом 2.5 кредитного договору встановлено комісію за надання кредиту у розмірі 1650,00 грн, тобто фактично передбачено плату позичальника за послугу, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
При цьому, з аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії кредитодавець покладає на позичальника, попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь фінансової установи.
Враховуючи наведене, оскільки відповідачу було встановлено плату за послуги, які за законом повинні надаватися безоплатно, апеляційний суд дійшов висновку, що положення кредитного договору, укладеного між сторонами, про обов`язок позичальника сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 1650,00 грн є нікчемними. Згідно з графіком платежів ця сума розподілена на два платежі (973,30 грн та 676,70 грн), які повинні були сплачуватися у терміни, визначені графіком щомісячних платежів за кредитним договором.
Відтак нарахування позивачем заборгованості за комісією за Договором №439724-КС-003 від 30.12.2022 у розмірі 1650,00 грн є безпідставним та задоволенню не підлягає, що правильно встановив суд першої інстанції.
Однак при цьому суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове стягнення процентів за користування кредитом, неправильно врахував розрахунок заборгованості та невірно розрахував і стягнув проценти.
Таким чином, відповідно до розрахунку заборгованості, проценти за період з 30.12.2022 по 21.04.2023 становлять 22831,16 грн, у зв`язку з чим суд дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову щодо цієї вимоги. Отже, рішення в оскаржуваній частині ухвалено помилково та необґрунтовано, а тому воно підлягає скасуванню в цій частині.
Відповідно до пунктів 3 та 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення в частині вирішення спору щодо стягнення процентів за користування кредитом не відповідає встановленим обставинам справи, апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню в зазначеній частині. 
Згідно з частинами першою та тринадцятою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, такий суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» підлягають задоволенню частково – на 95,35 %, сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2309,76 грн (2422,40 грн ? 95,35 %) підлягає стягненню з ОСОБА_1 (а.с.9).
За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн (а.с.125).
Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги в апеляційному суді задоволено на 95,35 %, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме 3464,64 грн (3633,60 грн ? 95,35 %).
З урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5774,40 грн (2309,76 грн + 3464,64 грн).
Керуючись ст.ст. 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» – адвоката Клименка Тараса Васильовича – задовольнити частково.

Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 12 червня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за кредитним договором у заявленому обсязі скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Збільшити розмір заборгованості за процентами за Договором №439724-КС-003 від 30.12.2022, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (код ЄДРПОУ 41084239, місцезнаходження: м.Київ, б.Лесі Українки, буд.26, оф.411) з 10470,00 грндо 22831,16 грн.

Змінити у справі розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги, у розмірі 5774,40 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 11 червня 2026 року.

Головуючий суддя   В.Б. Яцина
Судді колегії    Н.П. Пилипчук

Ю.М. Мальований.