ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1618/26 Справа № 175/20502/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дараган Л. В. Суддя у 2-й інстанції - Свіягіна  І. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 червня 2026 року м. Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Свіягіна І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника адвоката Волошиної К.Ю., яка діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2026 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , непрацюючого, РНОКПП НОМЕР_1 ,
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок), з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, стягнуто судовий збір,
в с т а н о в и л а :
постановою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 12 жовтня 2025 року приблизно о 19 годині 50 хвилин біля будинку № 50 по вул. Парковій у м. Краматорську Донецької області керував автомобілем Opel Signum, реєстраційний номер НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає обстановці.
Від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України.
На зазначену постанову захисник адвокат Волошина К.Ю., яка діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу з пропуском строку на апеляційне оскарження.
У клопотанні про поновлення строку вказує, що постанова суду першої інстанції від 26.03.2026 року була винесена за відсутності ОСОБА_1 та його захисника. Відповідно, ОСОБА_1 не був присутній під час її проголошення, не мав можливості безпосередньо дізнатися зміст судового рішення, мотиви суду, а також оцінити докази, які були покладені судом в основу висновку про його винуватість. Фактичний доступ до постанови суду за клопотанням нового захисника забезпечено лише 06.05.2026 року. Крім того, відеофайли, які мають істотне значення для підготовки апеляційної скарги та перевірки законності постанови суду першої інстанції, надано до електронного кабінету лише 07.05.2026 року.
Вивчивши доводи клопотання про поновлення строку, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до вимог ст. 289 КУпАП скаргу на постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. У разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Як вбачається з постанови суду першої інстанції, ОСОБА_1 або його захисник участі у судовому засіданні не брали. При цьому матеріали справи не містять відомостей про отримання ОСОБА_1 або його захисником копії оскаржуваної постанови раніше ніж 06.05.2026 року.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за можливе визнати причину незначного пропуску строку поважною та поновити строк апеляційного оскарження постанови Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2026 року.
В апеляційній скарзі захисник адвокат Волошина К.Ю. просить постанову суду скасувати, а провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На обґрунтування своїх вимог вказує, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що з відеозапису з бодікамери № 472571, отриманого стороною захисту лише 07.05.2026 року, вбачається істотно інша фактична картина: ОСОБА_1 не ухилявся від огляду як такого, а навпаки, в межах того самого спілкування з працівниками поліції висловлював готовність проїхати до лікарні та пройти огляд, просив пояснити, що таке «Драгер», і повідомляв про бажання пройти огляд на місці за допомогою цього приладу.
Зауважує, що місцевий суд фактично обмежився констатацією наявності протоколу та формальним посиланням на відеозапис, не дослідивши зміст цього відеозапису в повному обсязі та не перевіривши, чи дійсно він підтверджує саме відмову ОСОБА_1 від проходження огляду у встановленому законом порядку.
Звертає увагу, що ОСОБА_1 перебував після ДТП, пояснював свій стан шоком, спрацюванням подушок безпеки та обставинами дорожньо-транспортної пригоди, а надалі фактично висловив готовність пройти огляд, однак працівники поліції повідомили йому, що це вже неможливо, оскільки протокол нібито вже складено.
Стверджує, що суд першої інстанції обмежився вказівкою про відмову від проходження огляду, однак не дослідив, чи була така відповідь остаточною, чи передувало їй належне роз`яснення правових наслідків, чи не висловлювала особа надалі готовність пройти огляд, чи не була така первинна реакція наслідком шокового стану після ДТП та нерозуміння процедури.
Зауважує, що наявність ознак сп`яніння не може встановлюватися формально, шляхом механічного внесення відповідних формулювань до протоколу. Вони мають бути об`єктивно зафіксовані, зрозуміло описані та перевірені судом у сукупності з усіма іншими доказами. У даній справі суд першої інстанції не перевірив належним чином, чи дійсно у ОСОБА_1 були наявні ознаки алкогольного сп`яніння, чи могли вони мати інше пояснення, пов`язане з ДТП, шоковим станом, спрацюванням подушок безпеки та стресовою ситуацією.
Наголошує, що з відеозапису з бодікамери № 472571, приблизно у проміжку з 21 год 51 хв до 21 год 54 хв, вбачається, що ОСОБА_1 фактично не відмовляється від проходження огляду як такого, а навпаки — висловлює готовність пройти огляд та просить працівників поліції роз`яснити порядок його проведення. Зокрема, ОСОБА_1 зазначає, що готовий проїхати до лікарні та пройти відповідну перевірку. Також він просить пояснити, що таке прилад «Драгер», та повідомляє про бажання пройти огляд на місці з використанням відповідного технічного засобу. Ці обставини мають принципове значення для правильного вирішення справи, оскільки вони виключають висновок про наявність остаточної, безумовної та усвідомленої відмови від огляду. Натомість працівники поліції повідомили ОСОБА_1 , що проходити огляд уже «пізно», оскільки протокол вже роздрукований.
Вказує, що у справі відсутні належні докази того, що ОСОБА_1 було чітко, доступно і до моменту фіксації нібито відмови роз`яснено всі правові наслідки такої відмови. Формальне повідомлення особи про можливість «пояснити все в суді» не є належним роз`ясненням наслідків відмови від огляду. Навпаки, така фраза могла створити у ОСОБА_1 хибне уявлення, що відмова не матиме самостійного правового значення, а питання буде з`ясовано пізніше судом без істотних негативних наслідків.
Зауважує, що обставини події безпосередньо пов`язані з дорожньо-транспортною пригодою. ОСОБА_1 пояснював, що сталася ДТП, інший автомобіль перекинувся, у його транспортному засобі спрацювали подушки безпеки, а сам він перебував у стані сильного стресу та шоку. За таких обставин тремтіння рук не може автоматично розцінюватися як ознака алкогольного сп`яніння, оскільки має очевидне альтернативне пояснення — психологічну та фізіологічну реакцію особи на ДТП. Суд першої інстанції не перевірив цю версію та не пояснив, чому відкинув її як розумне пояснення поведінки ОСОБА_1 .
Зазначає, що у цій справі працівники поліції фактично зафіксували не остаточну відмову від проходження огляду, а первинну реакцію особи, яка перебувала після ДТП, не розуміла процедури, не отримала належного роз`яснення правових наслідків, а надалі повідомила про готовність пройти огляд.
Стверджує, що суд першої інстанції фактично визнав ознаки сп`яніння доведеними без належної перевірки їх походження, достовірності та зв`язку саме з алкогольним сп`янінням.
Наголошує, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, а тому його огляд повинен був проводитися відповідно до вимог ст. 266-1 КУпАП.
Вказує, що суд помилково дійшов висновку, що дії сторони захисту спрямовані на ухилення від відповідальності внаслідок спливу строку, визначеного ст. 38 КУпАП, оскільки з матеріалів справи вбачається, що попередній захисник подавав письмові пояснення, заявляв клопотання, порушував питання щодо ознайомлення з матеріалами справи та обґрунтовував необхідність відкладення розгляду. Сам факт реалізації процесуальних прав сторони захисту не може автоматично кваліфікуватися як зловживання або ухилення від відповідальності.
ОСОБА_1 та його захисник Волошина К.Ю. у судове засідання апеляційної інстанції не прибули, при цьому належним чином повідомлені про день, час і місце апеляційного розгляду цієї справи.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 294 КУпАП, апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів із дня надходження справи до суду.
До того ж, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати наданих процесуальним законом заходів для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається насамперед на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 зазначеної Конвенції (§ 66–69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Частиною 6 ст. 294 КУпАП встановлено, що неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, керуючись ст. 268 КУпАП, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути цю справу за відсутності ОСОБА_1 та його захисника на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи.
Вивчивши, перевіривши та оцінивши матеріали адміністративної справи, обміркувавши наведені доводи захисту, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з огляду на таке.
За змістом ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність цієї особи в його вчиненні та інші обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення.
Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Також під час розгляду справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КУпАП, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з приписами ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону.
Згідно з положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV рішення ЄСПЛ є джерелом права в Україні.
Відповідно до положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та правових позицій, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» (заява № 22150/02, параграф 2), у якому відображений принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.
Ці вимоги закону під час розгляду суддею місцевого суду адміністративної справи щодо ОСОБА_1 належно не виконані.
Як убачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за ознакою відмови від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд із метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їхню увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, доведенню підлягає факт керування транспортним засобом з ознаками сп`яніння та факт відмови від проходження відповідного огляду на стан такого сп`яніння.
Судом першої інстанції встановлено, що факт вчинення адміністративного правопорушення та винність ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджуються протоколом про адміністративне правопорушення, рапортом, направленням на огляд, письмовими поясненнями, відеозаписом, згідно з яким ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння.
Дослідивши відеозапис поліцейських, який є додатком до протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , апеляційним судом встановлено, що патрульна поліція приїхала за викликом на місце ДТП, де ОСОБА_1 зазначив, що винен у настанні ДТП, та вони з іншим водієм домовились про відшкодування матеріальної шкоди. Разом із цим під час спілкування з водієм працівниками поліції виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, про що наголошено ОСОБА_1 , та запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора «Драгер» та в закладі охорони здоров`я. У свою чергу ОСОБА_1 наголосив, що озвучені працівником поліції ознаки сп`яніння є результатом ДТП, його стресового стану, він злякався, коли побачив, що інший автомобіль перекинувся на дах, та відмовився проходити огляд на стан сп`яніння. Працівниками поліції складений протокол про адміністративне правопорушення, до оголошення якого ОСОБА_1 зазначив, що бажає пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, проте у проведенні огляду відмовлено з підстав, що протокол уже складений.
Апеляційний суд звертає увагу, що пропозиція пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння відбувалась під час оформлення матеріалів за наслідками дорожньо-транспортної пригоди та спілкування з іншим водієм. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на людський фактор, тобто сукупність психологічних, фізіологічних та соціальних особливостей ОСОБА_1 , які впливали на його здатність приймати рішення. Так, одразу після настання ДТП із значними наслідками, механічними пошкодженнями та матеріальними збитками працівники поліції паралельно зі складанням матеріалів за ст. 124 КУпАП розпочали проведення огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння, зокрема наголошення останньому ознак сп`яніння та пропозицію пройти відповідний огляд, у момент, коли увага ОСОБА_1 була здебільшого спрямована на наслідки ДТП та їх усунення. При цьому під час вимоги працівників поліції щодо проходження огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 наголосив, що перебуває у стресовому стані, однак працівники поліції, не надавши можливості ОСОБА_1 усвідомити, що відбувається, та прийняти виважене рішення, наголосили, що стосовно нього буде складений протокол про адміністративне правопорушення за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння.
У подальшому, ще перебуваючи на місці ДТП та під час складання матеріалів про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 наголосив працівникам поліції, що бажає пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, однак останньому відмовлено через те, що протокол уже складений.
Апеляційний суд зауважує, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності складу адміністративного правопорушення, який підтверджений належними та допустимими доказами.
Суд має обґрунтувати свої висновки лише доказами, які є достатньо переконливими, чітко сформульованими, тобто такими, які не залишають місця сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом», оскільки таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Порядок проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, визначений ст. 266 КУпАП, Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17 грудня 2008 року (далі — Порядок), та регулюється Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року (далі — Інструкція).
Так, згідно з п. 6, 7 розділу ІІ Інструкції огляд на стан сп`яніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів (законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, які відповідають вимогам законодавства про метрологію та метрологічну діяльність).
У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до ст. 266 КУпАП.
У цьому випадку поліцейськими не дотримано певного алгоритму проведення огляду, передбаченого Інструкцією, оскільки ОСОБА_1 одразу запропоновано пройти огляд як на місці зупинки транспортного засобу за допомогою технічних засобів, так і у закладі охорони здоров`я.
Працівники поліції, не впевнившись в усвідомленості ОСОБА_1 щодо відмови від проходження огляду на стан сп`яніння одразу за двома видами огляду та наслідків такої відмови, констатували порушення ним п. 2.5 ПДР України та наголосили про складання протоколу про адміністративне правопорушення. Більше того, у подальшому, ще до оголошення та вручення адміністративного протоколу, ОСОБА_1 виявив бажання пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, однак працівниками поліції, з порушенням прав водія та мети проведення огляду, відмовлено у такому проведенні.
Отже, ОСОБА_1 погодився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння під час складання матеріалів про адміністративне правопорушення, однак поліцейські, з урахуванням обов`язку водія пройти такий огляд та попередньої вимоги поліцейських, враховуючи, що відповідно до вимог ст. 266 КУпАП огляд може проводитися лише у присутності поліцейського, формально відмовили у такому проведенні.
Отже, аналізуючи вказані обставини, зафіксовані на відеозаписі поліцейських, апеляційний суд встановив, що відсутні достовірні відомості, щоб беззаперечно стверджувати, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння та його волевиявлення було безсумнівним.
На підставі викладеного апеляційний суд вважає, що за наявності погодження водія пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, хоча і не одразу після такої вимоги, однак до завершення процедури складання матеріалів про адміністративне правопорушення, поліцейські зобов`язані були провести такий огляд, а відтак у цьому випадку останніми порушений порядок проведення огляду водія ОСОБА_1 на стан сп`яніння.
Відповідно до ч. 5 ст. 266 КУпАП огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.
Відповідно до п. 21 розділу ІІІ Інструкції висновки щодо результатів медичного огляду осіб на стан сп`яніння, складені з порушенням вимог цієї Інструкції, вважаються недійсними.
Отже, апеляційним судом встановлено порушення поліцейськими порядку проведення огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння відповідно до ст. 266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 11 листопада 2015 року.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (п. 161 рішення від 18.01.1978 у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom); п. 65 рішення від 21.07.2011 у справі «Коробов проти України» (Korobov v. Ukraine), заява № 39598/03). Така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Згідно з правовими позиціями Європейського суду з прав людини «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних і допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».
Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. «Поза розумним сумнівом» має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного й неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення «поза розумним сумнівом» недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна й безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є тією версією подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
При цьому відповідно до ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення за відсутності будь-яких інших доказів не є беззаперечним доказом вини особи, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи і не узгоджується зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який передбачає співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій.
Апеляційним судом встановлено, що матеріалами справи поза розумним сумнівом не доведений факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, що є обов`язковою ознакою інкримінованого йому адміністративного правопорушення, працівники поліції обмежились лише формальним складанням протоколу та інших документів, до яких внесені відомості, що не підтверджуються фактичними обставинами.
Такі дії працівників поліції, недотримання процедури та порядку проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння є істотним порушенням передбаченого Інструкцією проходження водієм транспортного засобу огляду, що виключає доведеність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
За наведених вище обставин суд доходить висновку про відсутність правових підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП у зв`язку з порушенням інспектором поліції порядку проведення огляду водія на стан алкогольного сп`яніння.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
При цьому апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які є достатніми для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29–30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У зв`язку із встановленням у діях ОСОБА_1 відсутності складу адміністративного правопорушення через порушення порядку та відповідно недійсність проведення огляду на стан сп`яніння інші доводи апеляційної скарги апеляційним судом не перевіряються.
Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтуються на конституційному принципі презумпції невинуватості (ст. 62 Конституції України).
Тягар доведення складу адміністративного правопорушення покладається на адміністративний орган, разом із тим особа, яка притягається до відповідальності, звільняється від обов`язку доводити свою причетність до скоєння правопорушення.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, за відсутності складу адміністративного правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП).
З наявних матеріалів справи про адміністративне правопорушення не вбачається достатніх та переконливих доказів, які б беззаперечно доводили факт вчинення ОСОБА_1 інкримінованого адміністративного правопорушення.
У зв`язку із цим доводи апеляційної скарги про відсутність складу правопорушення у діях ОСОБА_1 заслуговують на увагу.
За вказаних обставин постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі — закриттю з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
клопотання захисника адвоката Волошиної К.Ю., яка діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2026 року щодо ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційну скаргу захисника адвоката Волошиної К.Ю., яка діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , задовольнити.
Постанову Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, скасувати.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського 
апеляційного суду        Ірина СВІЯГІНА