ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" квітня 2026 р. Справа№ 911/204/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тищенко О.В.
суддів: Сибіги О.М. 
Гончарова С.А. 

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.
за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 15.04.2026, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ярошенка Романа Івановича на рішення Господарського суду Київської області від 01.12.2025 (повний текст рішення складено 10.02.2026)

у справі №911/204/25 (суддя Христенко О.О.)

за позовом Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації
до Фізичної особи-підприємця Ярошенко Романа Івановича
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Регіонального офісу водних ресурсів р. Рось
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державного агентства розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі - позивач) із позовом до Фізичної особи-підприємця Ярошенко Романа Івановича (далі - відповідач) з вимогами про: 1) усунення перешкод у користуванні та розпорядженні Київською обласною державною адміністрацією майном шляхом припинення використання для рибогосподарської діяльності Фізичною особою-підприємцем Ярошенко Романом Івановичем водного об`єкту - Галайківського водосховища площею 85,13 га на території Тетіївської територіальної громади Київської області з розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду; 2) усунення перешкод у користуванні та розпорядженні Київською обласною державною адміністрацією майном шляхом зобов`язання Фізичну особу-підприємця Ярошенко Романа Івановича повернути державі в особі Київської обласної державної адміністрації водний об`єкт - Галайківське водосховища площею 85,13 га на території Тетіївської територіальної громади Київської області з розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду.
Позовні вимоги обґрунтовані прокурором в інтересах держави в особі позивача створенням відповідачем перешкод у здійсненні державою права користування та розпоряджання водним об`єктом - Галайківським водосховищем шляхом його самовільного використання у своїй рибогосподарській діяльності без укладення договору оренди водного об`єкту та земельної ділянки водного фонду під ним. 

Короткий зміст заперечень проти позову 
Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що прокурор не надав доказів на підтвердження перешкоджання власникам у здійсненні ними права користування та розпорядження майном, що виключає застосування положень ст. 391 Цивільного кодексу України, оскільки не доведено порушення прав. Прокурор не надав письмових доказів на підтвердження того, що ФОП Ярошенко Р.І. використовує Галайківське водосховище та землі водного фонду для здійснення аквакультури. ФОП Ярошенко Р.І. має дозвіл на спеціальне використання водних живих ресурсів № 143 від 05.05.2023 та здійснює рибогосподарську діяльність у формі промислового (прісноводного) рибальства. Вселення відповідачем у Галайківське водосховище водних живих ресурсів є природоохоронними заходами спрямованими на відтворення окремих видів водних живих ресурсів і носить компенсаторний характер, що узгоджується з вимогами ст. 34 Закону України "Про тваринний світ".
Відповідач стверджував, що для здійснення промислового рибальства діюче законодавство України не встановлює обов`язку для суб`єктів господарювання отримувати промислові ділянки рибогосподарських водних об`єктів (їх частини) в оренду. На таких ділянках промислове рибальство здійснюється в порядку спеціального використання об`єктів тваринного світу у відповідності до положень ст. 26 Закону України "Про тваринний світ", тобто за наявності відповідного дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду Київської області від 01.12.2025 позов задоволено повністю.
Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні Київською обласною державною адміністрацією майном шляхом припинення використання для рибогосподарської діяльності Фізичною особою-підприємцем Ярошенком Романом Івановичем водного об`єкту - Галайківське водосховище площею 85,13 га на території Тетіївської територіальної громади Київської області з розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду.
Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні Київською обласною державною адміністрацією майном шляхом зобов`язання Фізичну особу-підприємця Ярошенко Романа Івановича повернути державі в особі Київської обласної державної адміністрації водний об`єкт - Галайківське водосховище площею 85,13 га на території Тетіївської територіальної громади Київської області з розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Ярошенко Романа Івановича на користь Київської обласної прокуратури 6 056 грн 00 коп судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним: 
- ФОП Ярошенко Р.І. не є ані власником земельної ділянки водного фонду, ані державною водогосподарською організацією або державним рибогосподарським підприємством, установою, організацією, а тому відповідно до положень ст. 59 ЗК України використання ним земельної ділянки водного фонду можливе виключно або на умовах оренди водного об`єкта, прибережної захисної смуги тощо для ведення рибництва (аквакультури) або за погодженням власників або користувачів земельних ділянок для здійснення рибальства (в тому числі і промислового), а тому, для правильної кваліфікації підстав використання як водойми, так і земельної ділянки водного фонду необхідно встановити правову природу рибогосподарської діяльності відповідача: ведення аквакультури чи рибальство; 
- основним видом діяльності відповідача в процесі постійного користування Галайківським водосховищем є вирощування та відтворення риби до товарних розмірів з метою її реалізації, задля чого ним проводились роботи з відтворення та з вселення водних біоресурсів у Галайківське водосховище, а вилучення вирощених водних біоресурсів - риби відбувається шляхом промислового відлову (рибальство) з водойми саме для цілей аквакультури, суд дійшов висновку, що діяльність відповідача не може кваліфікуватись, як промислове рибальство, що підпадає під спеціальне використання водних біоресурсів, а є за своєю суттю та за всіма зовнішніми ознаками саме рибництвом (аквакультурою); 
- ФОП Ярошенко Р.І. не отримував в установленому Земельним кодексом України або Законом України "Про аквакультуру" порядку в користування на умовах оренди водний об`єкт - Галайківське водосховище та земельну ділянку водного фонду під ним; 
- здійснення відповідачем діяльності з риборозведення (аквакультури) (рибогосподарської діяльності зі штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, зокрема прісноводних риб, а також їх вилову), а не промислового рибальства на водному об`єкті без отримання в установленому Земельним кодексом України або Законом України "Про аквакультуру" порядку в користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів (їх частин які визначаються координатами відведеної акваторії) - є незаконною та неправомірною.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Ярошенко Роман Іванович звернувся 03.03.2026 до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, сформованою в системі "Електронний суд" 02.03.2026, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Київської області у справі №911/204/25 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного: 
- судом першої інстанції не було враховано, що існують інші види рибогосподарської діяльності, зокрема рибальство (промислове, любительське, спортивне), які не вимагають оформлення договору оренди землі, а здійснюються на підставі згоди власника або погодження землекористувача, що узгоджується з приписами ч. 5 ст. 59 Земельного кодексу України, згідно з якою використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами, а отже, суд першої інстанції не застосував наведену норму та не надав їй належної правової оцінки; 
- суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам наявності між Регіональним офісом водних ресурсів річки Рось та ФОП Ярошенко Р. І. договору, який у редакції додаткової угоди № 7 від 02.06.2025 є договором про рибальство та ведення водного господарства, тобто не врахував існування правового механізму користування без оренди, передбаченого законом; 
- використання земель водного фонду під Галайківським водосховищем можливе не лише на підставі орендних правовідносин, але і на підставі погодження землекористувача (ч. 5 ст. 59 Земельного кодексу України), безумовне, не вибіркове припинення використання земель водного фонду на підставі рішення суду є незаконним; 
- в якості доказу тієї обставини, що Галайківське водосховище належить до водних об`єктів загальнодержавного значення, прокурор надав лист Регіонального офісу водних ресурсів р. Рось від 06.12.2024 № 452/1, проте, Регіональний офіс водних ресурсів р. Рось у відповіді від 21.05.2025 № 354/023 повідомив, що відповідно до свого Положення, затвердженого наказом Державного агентства водних ресурсів України від 11.09.2023 № 112, Регіональний офіс водних ресурсів річки Рось не має повноважень щодо класифікації водних об`єктів, а тому рішення суду прийнято на підставі неналежного та недопустимого доказу, що є порушенням ст. ст. 73-79 Господарського процесуального кодексу України; 
- позов подано прокурором в інтересах неналежного позивача, адже подаючи позов в інтересах Київської обласної державної адміністрації, прокурор не вірно визначив орган, уповноважений державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах; 
- враховуючи те, що Галайківське водосховище та земельна ділянка під ним знаходяться на території Білоцерківської районної державної адміністрації, прокурор не надав жодного обґрунтування, чому саме Білоцерківська районна державна адміністрація не має повноважень розпоряджатися землями державної власності на своїй території відповідно до ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України; 
- прокурор у позовній заяві не обґрунтував та не надав належних і допустимих доказів на підтвердження таких обставин, які мають істотне значення для справи: що Галайківське водосховище належить до водних об`єктів загальнодержавного значення; що земельна ділянка під Галайківським водосховищем відноситься до земель державної власності; що Білоцерківська районна державна адміністрація не має повноважень розпоряджатися землями державної власності на своїй території відповідно до ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України; 
- суд першої інстанції проігнорував науково-правові висновки від 26.05.2025 та від 20.06.2025, не таким належної оцінки та фактично підмінив належні докази припущеннями. 

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
01.04.2026 до Північного апеляційного господарського суду через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу, і який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на ст. ст. 119, 263 Господарського процесуального кодексу України, і у якому прокурор просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Доводи прокурора у відзиві зводяться до наступного: 
- згідно з положеннями Водного кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України «Про тваринний світ», рибогосподарська експлуатація водного об`єкта може здійснюватися виключно після його отримання в оренду; 
- наявність Режиму рибогосподарської експлуатації не дає підстав для одноосібного використання водного об`єкта та земельної ділянки під ним; 
- неможливість одноособового рибогосподарського використання водного об`єкта без укладення договору оренди земельної ділянки підтверджена усталеною практикою Верховного Суду (постанови від 16.06.2021 у справі № 912/1941/20, від 06.10.2021 у справі № 914/1326/16, від 25.01.2022 у справі № 908/2153/20, від 19.07.2022 у справі № 906/170/20, від 29.08.2023 у справі № 911/1937/21), якими сформовано позицію, що режим рибогосподарської експлуатації не надає право користування водним об`єктом чи землями водного фонду; законодавець розрізнив користування рибогосподарськими водними об`єктами, землями водного фонду та використання водних біоресурсів, як окремими об`єктами користування; можливості використання водних біоресурсів без обов`язкового отримання в установленому Земельним кодексом України порядку в користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів, у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами), де здійснюється використання цих водних біоресурсів, чинним законодавством не передбачена; таке використання водних біоресурсів є нерозривно пов`язаним з використанням зазначених рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами); 
- використання водного об`єкта для рибогосподарської експлуатації, промислового вилову та вирощування риби повинно здійснюватися тільки за наявності права на водний об`єкт (води) разом із розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду; 
- договір про аквакультуру та ведення водного господарства № 12/07 від 01.03.2018, а також додаткова до нього угода відповідно до ст. 228 ЦК України, є нікчемними, оскільки Регіональний офіс водних ресурсів р. Рось, у разі законодавчо закріпленого права постійного користування спірною земельною ділянкою, уповноважений надавати лише погодження на використання земельної ділянки водного фонду для рибальства; 
- договір про аквакультуру та ведення водного господарства № 12/07 від 01.03.2018, а також додаткові угоди до нього, не можуть замінювати собою встановленого законом порядку надання рибогосподарських водних об`єктів та земельних ділянок у користування (оренду) та жодним чином не свідчать про законність використання відповідачем Галайківського водосховища для здійснення своєї комерційної діяльності.
Крім того, щодо тверджень скаржника про подання позову в інтересах неналежного позивача, прокурор зазначав наступне: 
- законом України від 08.10.2024 № 3993-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту інтересів власників земельних часток (паїв), а також застосування адміністративної процедури у сфері земельних відносин», який набрав чинності 08.11.2024, доповнено розділ Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України пунктом 24-1, в якому зазначено, що всі землі, зайняті водними об`єктами загальнодержавного значення, вважаються землями державної власності; 
- відповідно до ст. 5 Водного кодексу України, до водних об`єктів загальнодержавного значення належать, зокрема поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали, крім каналів на зрошувальних і осушувальних системах), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків; 
- згідно з інформацією Регіонального офісу водних ресурсів р. Рось від 06.12.2024 № 452/01 водний об`єкт - Галайківське водосховище на р. Молочна (басейн р. Рось) біля с. Галайки на території Тетіївської територіальної громади Білоцерківського району Київської області відповідно до вимог ст. 5 Водного кодексу України відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення; 
- відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України, обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб; 
- в даному випадку, порушуються права та інтереси держави в особі Київської обласної державної адміністрації, як органу, уповноваженого на даний час розпоряджатись землями, зайнятими водними об`єктами загальнодержавного значення.
Від інших учасників справи відзиви на апеляційну скаргу не надходили, проте, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. (ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України).

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №911/204/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Гончаров С.А., Сибіга О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Ярошенка Романа Івановича на рішення Господарського суду Київської області від 01.12.2025 у справі №911/204/25, розгляд справи призначено на 15.04.2026, витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи. 
18.03.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 911/204/25.
Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.
Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників справи на участь у судовому засіданні та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку розглянути справу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав, в умовах запровадженого і діючого воєнного стану.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
В судове засідання 15.04.2026 з`явився прокурор. 
Позивач - Київська обласна державна адміністрація, відповідач (скаржник) - ФОП Ярошенко Р.І. та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіональний офіс водних ресурсів р. Рось, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державне агентство розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм, в судове засідання 15.04.2026 представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом надсилання процесуальних документів у справі через систему "Електронний суд".
У відповідності до вимог ч. 5 статті 6 Господарського процесуального кодексу України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники учасників справи, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні. 
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників позивача, відповідача та третіх осіб у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду апеляційної скарги - відсутні.
В судовому засіданні 15.04.2026 прокурор проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, і що перевірено судом апеляційної інстанції, згідно з інформацією, наданою Регіональним офісом водних ресурсів річки Рось вих. № 1041/07 від 12.12.2023 на запит Білоцерківської окружної прокуратури, Галайківське водосховище розташоване у руслі річки Молочна, що є правою притокою річки Рось, має комплексне призначення (зрошення, риборозведення, рекреація), площа водного дзеркала становить 104 га.
Галайківське водосховище, його гідротехнічна споруда знаходяться на балансі Регіонального офісу водних ресурсів річки Рось, інвентарний номер 10330027.
У лютому 2023 року на замовлення відповідача Національним університетом біоресурсів і природокористування України розроблено режим рибогосподарської експлуатації Галайківського водосховища, розташованого на р. Молочна (басейн р. Рось) біля с. Галайки Білоцерківського району Київської області, що був погоджений 03.02.2023 Управлінням Державного агентства меліорації та рибного господарства у м. Києві та Київській області та 09.02.2023 Державним агентством України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм. Термін дії режиму з 09.02.2023 до 31.12.2032.
Здійснення відповідачем рибогосподарської діяльності на Галайківському водосховище підтверджується інформацією Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у місті Києві та Київській області (лист вих. № 16-6-9/3779-23 від 21.12.2023).
01.03.2018 між Басейновим управлінням водних ресурсів річки Рось та ФОП Ярошенко Р.І. (відповідач) укладений договір про аквакультуру та ведення водного господарства № 12/07, відповідно до умов якого сторони за цим договором дійшли згоди інтегрувати свої організаційні, виробничі, інтелектуальні та матеріальні можливості для управління, збереження, відтворення водних ресурсів, розвитку водного господарства, забезпечення населення і галузей економіки водними ресурсами, ведення аквакультури, надання рекреаційних послуг в сфері аквакультури та для раціонального використання земельних ресурсів в межах частини акваторії Галайківського водосховища, в розмірі 44 га (для промислового вилову риби).
Прокурором на підтвердження здійснення відповідачем діяльності саме з риборозведення (аквакультури) (рибогосподарської діяльності зі штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, зокрема прісноводних риб, а також їх вилову) було подано до суду зокрема: 1) режим рибогосподарської експлуатації Галайківського водосховища, розташованого на р. Молочна, що є правою притокою р. Рось, поблизу с. Галайки Білоцерківського району Київської області (площа водного дзеркала 85,13 га), що був погоджений 03.02.2023 Управлінням Державного агентства меліорації та рибного господарства у м. Києві та Київській області та 09.02.2023 Державним агентством меліорації та рибного господарства України; 2) заявку відповідача від 12.10.2023 на проведення робіт із відтворення водних біоресурсів у рибогосподарський водний об`єкт (його частину); 3) паспорт Галайківського водосховища.
Після звернення прокурора з даним позовом до суду, відкриття провадження у справі (20.01.2025), відповідач 23.06.2025 надав додаткову угоду № 7 від 02.06.2025 до договору про аквакультуру та ведення водного господарства № 12/07 від 01.03.2018, якою п. 1.1 договору викладено в наступній редакції: "Сторони за цим Договором дійшли згоди інтегрувати свої організаційні, виробничі, інтелектуальні та матеріальні можливості для управління, збереження, відтворення водних ресірсів, розвитку водного господарства, забезпечення населення і галузей економіки водними ресурсами, ведення рибальства, надання рекреаційних послуг в сфері рибальства та для раціонального використання земельних ресурсів в межах частини акваторії Галайківського водосховища в розмірі 44 га (для промислового вилову риби)".
Доповнено Договір п. 10.3 "Укладенням цього договору Регіональний офіс водних ресурсів річки Рось погоджує ФОП Ярошенко Р.І. використання частини земельної ділянки під Галайківським водосховищем площею 44 га для здійснення рибальства".
Також, відповідач звертався до Київського рибоохоронного патруля Держрибагентства із заявкою від 12.10.2023 на проведення робіт із відтворення водних біоресурсів у рибогосподарський водний об`єкт (його частину), в якій він просив дозвіл на проведення робіт з відтворення водних біоресурсів з метою вселення відповідно до Режиму рибогосподарської експлуатації Галайківського водосховища: короп - 7 500 екз, товстолоб - 13 000 екз, білий амур - 800 екз у період з 06.11.2023 по 30.11.2023.
Також, відповідачем до матеріалів справи подано наданий йому Дозвіл № 143 на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об?єктах (їх частинах) від 05.05.2023, виданий Управлінням Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у місті Києві та Київській області Державного агенства меліорації та рибного господарства у м.Києві та Київській області, щодо спеціального використання: промислового рибальства (строк дії з 05.05.2023 по 05.05.2028).
В матеріалах справи наявний лист Регіонального офісу водних ресурсів р. Рось вих. № 452/01 від 06.12.2024, в якому зазначено, що Галайківське водосховище відповідно до ст. 5 Водного кодексу України відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення, оскільки розташоване на р. Молочна, яка є правою притокою р. Рось, яка протікає по території трьох областей.
Прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі позивача, просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні Київською обласною державною адміністрацією майном шляхом припинення використання для рибогосподарської діяльності ФОП Ярошенко Р.І. водного об`єкту - Галайківського водосховищ на території Тетіївської територіальної громади Київської області з розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду та шляхом зобов`язання відповідача повернути державі в особі Київської обласної державної адміністрації водний об`єкт - Галайківське водосховище з розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків. 
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей".
Щодо підстав звернення прокурора до суду першої інстанції з відповідним позовом, суд апеляційної інстанції встановив наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно ч.ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції чинній на момент звернення прокурора з позовом до суду та розгляду справи), прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. 
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Таким чином, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
У даному випадку, підставою для представництва прокурором інтересів держави є невиконання встановленого законодавством порядку користування земельними ділянками та водним об`єктом без укладення договору оренди, що, в свою чергу, порушує економічні інтереси держави, оскільки підриває правову визначеність та обов`язковість приписів законодавства. Окрім того, використання Галайківського водосховища без правовстановлюючих документів на користування земельною ділянкою та водним об`єктом з порушенням вимог законодавства зумовлює позбавлення права загального водокористування, яке, відповідно до вимог ст. 47 Водного кодексу України, здійснюється громадянами для задоволення їх потреб (купання, плавання на прогулянкових суднах, любительське і спортивне рибальство, водопій тварин, забір води з водних об`єктів без застосування споруд або технічних пристроїв та з криниць) безкоштовно, без закріплення водних об`єктів за окремими фізичними чи юридичними особами та без надання відповідних дозволів.
Отже, прокурор обґрунтовував представництво інтересів держави у даній справі тим, що її інтерес полягає у необхідності задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання захисту суспільних інтересів загалом. Суспільний інтерес полягає у відновленні правового порядку, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю.
Вирішуючи питання щодо повноважень прокурора, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що прокурор обґрунтував підстави для представництва у спірних правовідносинах, в яких прокурор стверджує про порушення права власності держави на земельні ділянки водного фонду з розташованим над ними об`єктом водного фонду. Прокурор звертався з відповідними листами до Київської ОДА (позивача), яка самостійно не забезпечила захист інтересів держави, про що прокурором наданий лист Київської ОДА (Київської обласної військової адміністрації) вих. № 1119/31.01/31.02.01/1014 від 06.12.2024. 
Наведене свідчить про наявність достатніх підстав для здійснення захисту прокурором інтересів держави, в особі позивача.
Доводи скаржника про те, що Київської ОДА є неналежним позивачем, оскільки Галайківське водосховище є штучно створеним водним об`єктом, який знаходиться та використовується в межах однієї Київської області в адміністративних межах Тетіївської територіальної громади, тому є водним об`єктом місцевого значення, а тому розпорядження Галайківським водосховищем та землями водного фонду під ним належить до компетенції Тетіївської міської ради, судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані, з огляду на наступне. 
В матеріалах справи наявний лист Регіонального офісу водних ресурсів р. Рось вих. № 452/01 від 06.12.2024, в якому зазначено, що Галайківське водосховище відповідно до ст. 5 Водного кодексу України відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення, оскільки розташоване на р. Молочна, яка є правою притокою р. Рось, яка протікає по території трьох областей.
Регіональний офіс водних ресурсів р. Рось є бюджетною неприбутковою організацією, яка належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства та гідротехнічної меліорації земель, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів - Державного агентства водних ресурсів України.
Основними завданнями Регіонального офісу водних ресурсів р. Рось є забезпечення реалізації державної політики у сфері управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів у межах басейну річки Рось та забезпечення реалізації державної політики у сфері водного господарства та гідротехнічної меліорації земель в басейні річки Рось у межах Київської області.
Крім того, доводи скаржника про те, що Регіональний офіс водних ресурсів річки Рось не має повноважень щодо класифікації водних об`єктів, а тому рішення суду першої інстанції прийнято на підставі неналежного та недопустимого доказу - листа вих. № 452/01 від 06.12.2024, що є порушенням ст. ст. 73-79 Господарського процесуального кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляється як необгрунтований, оскільки вказаний орган не встановлював у вказаному листі відповідну класифікацію Галайківського водосховища, а лише підтвердив віднесення такого до водних об?єктів загальнодержавного значення в силу приписів статті 5 Водного кодексу України, оскільки річка Рось протікає по території 3-х областей України: Вінницької, Київської та Черкаської, а вказана річка та її притоки всіх порядків відносяться до зазначених об?єктів загальнодержавного значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України, право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. 
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України).
Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України).
При визначенні органу, в інтересах якого пред`являється позов, прокурор не повинен перелічувати усі без винятку органи, уповноважені державою на здійснення повноважень із захисту інтересів держави у відповідному спорі, оскільки згідно зі ст. 53 ГПК України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурору достатньо довести, що орган, в інтересах якого заявлено позов, уповноважений на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, і суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи прокурора щодо наявності чи відсутності повноважень органу (-ів) влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (правовий висновок постанови Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 923/449/18).
Законом України від 08.10.2024 № 3993-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту інтересів власників земельних часток (паїв), а також застосування адміністративної процедури у сфері земельних відносин", який набрав чинності 08.11.2024, доповнено розділ Х "Перехідні положення" Земельного Кодексу України пунктом 24-1, в якому зазначено, що всі землі, зайняті водними об`єктами загальнодержавного значення, вважаються землями державної власності.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України, обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Київська обласна державна адміністрація є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, оскільки саме через цей орган реалізується державою право державної власності на водний об`єкт з розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведений орган є належним позивачем у даній справі.
З огляду на викладене, доводи відповідача про те, що Галайківське водосховище є водним об`єктом місцевого значення, а відтак, розпорядження ним та землями водного фонду під ним входять до компетенції Білоцерківської районної державної адміністрації, є необгрунтованими та спростовуються наявними у справі доказами. 
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що правові підстави позову, як і їх обгрунтування, є предметом дослідження під час розгляду справи по суті, і досліджуються з урахуванням наявних у справі доказів.
Щодо суті спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків. 
Як вбачається зі змісту позовної заяви, прокурор в обґрунтування та на підтвердження своїх позовних вимог в інтересах держави в особі позивача зазначає про фактичну неможливість отримання водосховища в оренду в силу положень закону, а також вказує на те, що відповідач використовує у своїй господарській діяльності в режимі рибогосподарської експлуатації водний об`єкт та земельну ділянку водного фонду без належно оформлених правовстановлюючих документів, що створює перешкоди у користуванні та розпорядженні Київською обласною державною адміністрацією своїм майном - Галайківським водосховищем.
Правові засади регулювання охорони та використання водних ресурсів визначаються Водним кодексом України, в преамбулі якого зазначено, що усі води (водні об`єкти) на території України є національним надбанням Українського народу, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту.
У ст. 1 Водного кодексу України надано визначення його основних термінів, зокрема: води - усі води (поверхневі, підземні, морські), що входять до складу природних ланок кругообігу води; водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал (крім каналу на зрошувальних і осушувальних системах), а також водоносний горизонт); водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал (крім каналу на зрошувальних і осушувальних системах), а також водоносний горизонт); водойма - безстічний або із сповільненим стоком поверхневий водний об`єкт; водокористування - використання вод (водних об`єктів) для задоволення потреб населення, промисловості, сільського господарства, транспорту та інших галузей господарства, включаючи право на забір води, скидання стічних вод та інші види використання вод (водних об`єктів); водокористувач - фізична або юридична особа, яка здійснює водокористування; водосховище - штучна водойма місткістю більше 1 млн. кубічних метрів, збудована для створення запасу води та регулювання її стоку; водосховище комплексного призначення - водосховище, яке відповідно до паспорта використовується для двох і більше цілей (крім рекреаційних); рибництво - штучне розведення і відтворення риби та інших водних живих ресурсів; рибогосподарський водний об`єкт - водний об`єкт (його частина), що використовується для рибогосподарських цілей.
Відповідно до ст. 3 Водного кодексу України, усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали, крім каналів на зрошувальних і осушувальних системах; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.
Положеннями ст. 5 Водного кодексу України визначено, що до водних об`єктів загальнодержавного значення належать зокрема поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали, крім каналів на зрошувальних і осушувальних системах), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків.
Відповідно до ст. 6 Водного кодексу України, води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування.
Згідно ст. 42 Водного кодексу України, водокористувачами в Україні можуть бути підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи.
Положеннями ст. 46 Водного кодексу України визначено, що водокористування може бути двох видів - загальне та спеціальне.
Положеннями ст. 47 Водного кодексу України визначено, що загальне водокористування здійснюється громадянами для задоволення їх потреб (купання, плавання на прогулянкових суднах, любительське і спортивне рибальство, водопій тварин, забір води з водних об`єктів без застосування споруд або технічних пристроїв та з криниць) безкоштовно, без закріплення водних об`єктів за окремими особами та без надання відповідних дозволів.
Згідно ст. 48 Водного кодексу України, спеціальне водокористування - це забір води з водних об`єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських (у тому числі для цілей аквакультури) та інших державних і громадських потреб.
Відповідно до ст. 51 Водного кодексу України, у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми.
Не підлягають передачі у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб водні об`єкти, що: використовуються для питних потреб; розташовані в межах територій та об`єктів, що перебувають під охороною відповідно до Закону України "Про природно-заповідний фонд України".
Водні об`єкти надаються у користування за договором оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом у порядку, визначеному земельним законодавством України. Право оренди земельної ділянки під водним об`єктом поширюється на такий водний об`єкт.
Водні об`єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.
Надання водних об`єктів у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта водного об`єкта. Порядок розроблення та форма паспорта затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Водні об`єкти надаються в користування на умовах оренди без обмеження права загального водокористування, крім випадків, визначених законом.
Орендарі водного об`єкта зобов`язані передбачити місця для безоплатного забезпечення права громадян на загальне водокористування (купання, плавання на прогулянкових суднах, любительське і спортивне рибальство тощо).
При визначенні таких місць перевага надається традиційно розташованим місцям масового відпочинку населення на водних об`єктах.
Забезпечення охорони життя та здоров`я громадян у місцях масового відпочинку населення на водних об`єктах покладається на водокористувача, який узяв водний об`єкт у користування на умовах оренди.
У межах населених пунктів забороняється обмеження будь-яких видів загального водокористування, крім випадків, визначених законом.
Заборона загального водокористування водними об`єктами, наданими в користування на умовах оренди, та їх нецільове використання є підставою для розірвання договору оренди.
Типовий договір оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Умови використання водних об`єктів, розмір орендної плати та строк дії договору оренди визначаються у договорі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом.
Методика визначення розміру плати за надані в оренду водні об`єкти затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.
За користування водним об`єктом орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату за водний об`єкт та орендну плату за земельну ділянку під таким водним об`єктом.
У договорі оренди водного об`єкта визначаються зобов`язання щодо здійснення заходів з охорони та поліпшення екологічного стану водного об`єкта, експлуатації водосховищ та ставків відповідно до встановлених для них центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства, режимів роботи, а також необхідність оформлення права користування гідротехнічними спорудами.
Передача орендарем права на оренду водного об`єкта іншим суб`єктам господарювання забороняється.
Орендарі, яким водний об`єкт надано в користування на умовах оренди, зобов`язані надавати іншим водокористувачам можливість здійснювати спеціальне водокористування в порядку, встановленому цим Кодексом, крім випадків, якщо таке спеціальне водокористування унеможливлює використання орендарем водного об`єкта для потреб, визначених у договорі оренди. Водокористувачі, яким видано дозвіл на спеціальне водокористування, мають право скидати зворотні води в орендовані водні об`єкти за умови, що при цьому не перевищуються нормативи гранично допустимого скидання забруднюючих речовин.
Користування водними об`єктами, наданими в оренду, здійснюється відповідно до вимог цього Кодексу, Земельного кодексу України та інших законодавчих актів України.
Крім того, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 06.10.2021 по справі № 914/1326/16 зазначив, що водні об`єкти мають передаватись в користування суб`єктам господарювання на підставі рішення уповноваженого органу на платній основі або інших умовах. Порядок їх експлуатації визначається уповноваженими органами з дотриманням принципу раціонального використання, охорони вод та відтворення водних ресурсів. Ні Режим рибогосподарської експлуатації та науково - біологічне обґрунтування рибогосподарської експлуатації, ні ліцензія на промисловий вилов риби, ні Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, якими надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначають правових підстав користування водним об`єктом. За змістом ст. 51 Водного кодексу України у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми, такі об`єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду у комплексі із земельною ділянкою, а згідно зі ст. 59 Земельного кодексу України використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами. Звідси діяльність, якою займається відповідач на Добротвірському водосховищі, вимагає надання в користування (оренду) водного об`єкта, який надається лише разом із земельною ділянкою під ним, та згоди власника або землекористувача на використання земельної ділянки.
У вказаній постанові, зокрема сформовано висновок про необхідність отримання у користування водного об`єкту та земельної ділянки під ним для здійснення спеціального використання водних біоресурсів, яким також є промислове рибальство.
Водночас, неможливість одноособового рибогосподарського використання водного об`єкта без укладення договору оренди земельної ділянки підтверджена також усталеною практикою Верховного Суду (постанови від 16.06.2021 у справі № 912/1941/20, від 06.10.2021 у справі № 914/1326/16, від 25.01.2022 у справі № 908/2153/20, від 19.07.2022 у справі № 906/170/20, від 29.08.2023 у справі № 911/1937/21).
У згаданих постановах Верховним Судом сформульовано висновок про те, що режим рибогосподарської експлуатації не надає право користування водним об`єктом чи землями водного фонду. Отже, Верховний Суд вказує, що законодавець розрізнив користування рибогосподарськими водними об`єктами, землями водного фонду та використання водних біоресурсів, як окремими об`єктами користування. Можливості використання водних біоресурсів без обов`язкового отримання в установленому Земельним кодексом України порядку в користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів, у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами), де здійснюється використання цих водних біоресурсів, чинним законодавством не передбачена. Таке використання водних біоресурсів є нерозривно пов`язаним з використанням зазначених рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами).
Використання водного об`єкта для рибогосподарської експлуатації, промислового вилову та вирощування риби повинно здійснюватися тільки за наявності права на водний об`єкт (води) разом із розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду.
Надання частин рибогосподарських водних об`єктів, рибогосподарських технологічних водойм, акваторій (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України в користування для цілей аквакультури регулюються Законом України "Про аквакультуру".
Відповідно до ст. 59 Земельного кодексу України, землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.
Землі водного фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування: а) державним водогосподарським організаціям для догляду за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами, а також ведення аквакультури тощо; б) державним підприємствам для розміщення та догляду за державними об`єктами портової інфраструктури; в) державним рибогосподарським підприємствам, установам і організаціям для ведення аквакультури; г) військовим частинам Державної прикордонної служби України у межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій.
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і внутрішнього водного транспорту в порядку, встановленому законом.
Використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами.
Отже, системний аналіз зазначених норм в контексті здійснення рибогосподарської діяльності дозволяє дійти висновку про те, що земельні ділянки водного фонду можуть надаватися та, відповідно, використовуватись для рибогосподарських потреб: 1) на праві власності громадянами та юридичними особами-власниками переданих їм замкнених природних водойм загальною площею до 3 гектарів або створених ними штучних рибогосподарських водойм; 2) на праві постійного користування державними водогосподарськими організаціями або державними рибогосподарськими підприємствами, установами і організаціями для ведення аквакультури; 3) на умовах оренди громадянами та юридичними особами земельними ділянками прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озер, водосховищ, інших водойм для рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури); 4) за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами для рибальства громадянами та юридичним особами.
Матеріалами справи підтверджується, що ФОП Ярошенко Р.І. не є ані власником земельної ділянки водного фонду, ані державною водогосподарською організацією або державним рибогосподарським підприємством, установою, організацією, а тому, відповідно до положень ст. 59 Земельного кодексу України, використання ним земельної ділянки водного фонду можливе виключно або на умовах оренди водного об`єкта, прибережної захисної смуги тощо для ведення рибництва (аквакультури) або за погодженням власників або користувачів земельних ділянок для здійснення рибальства (в тому числі і промислового), а тому, для правильної кваліфікації підстав використання як водойми, так і земельної ділянки водного фонду необхідно встановити правову природу рибогосподарської діяльності відповідача: ведення аквакультури чи рибальство.
Основні засади діяльності та державного регулювання в галузі рибного господарства, збереження та раціонального використання водних біоресурсів, порядок взаємовідносин між органами державної влади, місцевого самоврядування і суб`єктами господарювання, які здійснюють рибогосподарську діяльність у внутрішніх водних об`єктах України, внутрішніх морських водах і територіальному морі, континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні України та відкритому морі регулюються Законом України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів".
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів", водні біоресурси (водні біологічні ресурси) - сукупність водних організмів (гідробіонтів), життя яких неможливе без перебування (знаходження) у воді. До водних біоресурсів належать прісноводні, морські, анадромні та катадромні риби на всіх стадіях розвитку, круглороті, водні безхребетні, у тому числі молюски, ракоподібні, черви, голкошкірі, губки, кишковопорожнинні, наземні безхребетні у водній стадії розвитку, водорості та інші водні рослини; рибальство - добування (вилов) водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах); промислове рибальство (промисел) - вид спеціального використання водних біоресурсів (вилучення, приймання, переробка, зберігання, транспортування тощо, у тому числі постачання палива, води, тари, продовольства для функціонування риболовних суден та їх екіпажів) у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), у тому числі у водах, що знаходяться за межами юрисдикції України.
Згідно ст. 25 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів", використання водних біоресурсів, які перебувають у стані природної волі, здійснюється в порядку загального і спеціального використання.
Положеннями ст. 26 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" визначено, що громадяни мають право використовувати безоплатно водні біоресурси в наукових, культурно-освітніх та виховних цілях для задоволення естетичних, оздоровчих, рекреаційних та інших потреб без вилучення їх з природного середовища, а також здійснювати любительське рибальство у водних об`єктах загального користування в межах встановлених законодавством обсягів безоплатного вилову водних біоресурсів.
Відповідно до ст. 27 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів", спеціальне використання водних біоресурсів здійснюється шляхом їх добування (вилову) з природного середовища (крім любительського рибальства у водних об`єктах загального користування в межах та обсягах безоплатного добування (вилову) і включає: промислове рибальство; дослідний вилов; любительське рибальство у водних об`єктах загального користування, що перевищує встановлені обсяги безоплатного добування (вилову).
Законодавством можуть визначатися й інші види спеціального використання водних біоресурсів.
Спеціальне використання водних біоресурсів здійснюється у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), внутрішніх морських водах, територіальному морі, виключній (морській) економічній зоні та на континентальному шельфі України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, а у відкритому морі та у виключних економічних зонах іноземних держав - відповідно до умов міжнародних договорів України або законодавства іноземних держав.
Спеціальне використання водних біоресурсів іноземцями, іноземними юридичними особами у виключній (морській) економічній зоні і на континентальному шельфі України здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України відповідно до міжнародних договорів України.
Використання водних біоресурсів, які перебувають у межах ізольованих природних або штучно створених водних об`єктів, наданих у користування для потреб аквакультури, не належить до спеціального використання і здійснюється в порядку, визначеному власниками цих водних біоресурсів.
Положеннями ч. 1 ст. 27-1 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" визначено, що для здійснення промислового рибальства, дослідного вилову та отримання дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) (для здійснення промислового рибальства, дослідного вилову) суб`єкт рибного господарства щороку, до 1 вересня, зобов`язаний задекларувати право на промислове рибальство та/або дослідний вилов шляхом подання декларації в електронній формі засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг або Єдиної державної електронної системи управління галуззю рибного господарства до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері рибного господарства. Така декларація подається в електронній формі з дотриманням вимог законодавства у сферах електронних довірчих послуг та електронної ідентифікації.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 36 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів", юридичні та фізичні особи мають право користуватися водними біоресурсами як об`єктами права власності Українського народу відповідно до Конституції України та цього Закону.
Право користування водними біоресурсами здійснюється з вилученням і без вилучення їх з природного середовища суб`єктами господарювання та фізичними особами відповідно до закону.
Положеннями ст. 1 Закону України "Про аквакультуру" встановлено, що аквакультура (рибництво) - сільськогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування об`єктів аквакультури у повністю або частково контрольованих умовах для одержання сільськогосподарської продукції (продукції аквакультури) та її реалізації, виробництва кормів, відтворення біоресурсів, ведення селекційно-племінної роботи, інтродукції, переселення, акліматизації та реакліматизації гідробіонтів, поповнення запасів водних біоресурсів, збереження їх біорізноманіття, а також надання рекреаційних послуг.
Відповідно до ч. 1 ст. 85 Водного кодексу України, порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.
Згідно ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 11 Закону України "Про аквакультуру", до повноважень місцевих державних адміністрацій у сфері аквакультури належать зокрема надання в користування на умовах оренди частини рибогосподарського водного об`єкта, рибогосподарської технологічної водойми для цілей аквакультури відповідно до повноважень щодо розпорядження землями, встановлених Земельним кодексом України.
Відповідно до ст. 14 Закону України "Про аквакультуру", рибогосподарський водний об`єкт для цілей аквакультури надається в користування на умовах оренди юридичній чи фізичній особі відповідно до Водного кодексу України.
Частини рибогосподарського водного об`єкта надаються в користування на умовах оренди юридичній чи фізичній особі органами, які здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) відповідно до Земельного кодексу України, лише для розміщення плавучих рибницьких садків. У такому разі межі наданої в користування частини рибогосподарського водного об`єкта визначаються координатами відведеної акваторії. Відведення земельної ділянки водного фонду під водою (водним простором) та встановлення її меж у натурі (на місцевості) не здійснюються.
Рибогосподарська технологічна водойма для цілей аквакультури надається юридичній чи фізичній особі органом, який здійснює розпорядження земельною ділянкою під водою (водним простором) відповідно до Земельного кодексу України, за договором оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом.
При передачі юридичній чи фізичній особі в оренду рибогосподарської технологічної водойми такій особі одночасно можуть передаватися в користування гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми.
Надання рибогосподарської технологічної водойми у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта рибогосподарської технологічної водойми та/або технічного проекту рибогосподарської технологічної водойми.
Порядок розроблення та форма паспорта затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері рибного господарства.
Об`єктом користування на умовах оренди рибогосподарської технологічної водойми є земельна ділянка під водою, в межах якої здійснюється аквакультура, та вода (водний простір), які в комплексі одночасно надаються в користування одній і тій самій юридичній чи фізичній особі.
Плата за користування на умовах оренди рибогосподарською технологічною водоймою складається з орендної плати за використання земельних ділянок та орендної плати за рибогосподарську технологічну водойму.
Надання в користування на умовах оренди акваторій (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України, визначення їх меж (координат) для цілей аквакультури (марикультури) здійснюється Кабінетом Міністрів України.
При наданні Кабінетом Міністрів України юридичній чи фізичній особі в користування на умовах оренди акваторій (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, а також виключної (морської) економічної зони України органи, що відповідно до Земельного кодексу України здійснюють розпорядження земельними ділянками, можуть надавати юридичній чи фізичній особі в користування на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення.
При наданні Кабінетом Міністрів України в користування на умовах оренди акваторій (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, а також виключної (морської) економічної зони України відведення земельної ділянки водного фонду під водою (водним простором) та встановлення її меж у натурі (на місцевості) - не здійснюється.
Методика визначення розміру плати за використання на умовах оренди акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України затверджується Кабінетом Міністрів України.
Методика визначення розміру плати за використання на умовах оренди частини рибогосподарського водного об`єкта, рибогосподарської технологічної водойми затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері рибного господарства.
Договір оренди частини рибогосподарського водного об`єкта, акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України укладається у письмовій формі.
Істотними умовами договору оренди частини рибогосподарського водного об`єкта, акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України, що визначаються за згодою сторін, є: об`єкт оренди; строк дії договору; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання частини рибогосподарського водного об`єкта, акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України; умови і строки передачі об`єкта оренди суб`єкту аквакультури; умови збереження стану об`єкта оренди; умови повернення суб`єктом аквакультури об`єкта оренди; встановлені обмеження (обтяження) щодо використання об`єкта оренди; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.
За згодою сторін у договорі оренди частини рибогосподарського водного об`єкта, акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України можуть конкретизуватися його умови.
Передача орендарем права на оренду частини рибогосподарського водного об`єкта, акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України іншим суб`єктам господарювання забороняється.
У договорі оренди частини рибогосподарського водного об`єкта, акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України визначаються зобов`язання орендаря щодо здійснення ним заходів з охорони та недопущення погіршення екологічного стану рибогосподарського водного об`єкта, акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України, проведення меліоративних робіт тощо.
Державна реєстрація права оренди здійснюється відповідно до закону.
Положеннями ст. 15 Закону України "Про аквакультуру" визначено, що добування (вилов) водних біоресурсів для цілей аквакультури здійснюється упродовж визначеного законодавством промислового періоду, а також, у разі потреби, в період нересту відповідно до законодавства.
Плідників та ремонтні групи водних біоресурсів для цілей аквакультури виловлюють у водних об`єктах (їх частинах) за допомогою промислових і науково-дослідних знарядь лову за наявності відповідних квот і дозволів на вилучення водних біоресурсів.
Добування (вилов) водних біоресурсів, занесених до Червоної книги України, здійснюється відповідно до закону.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, і що не було спростовано матеріалами справи, відповідачем здійснюється діяльність, яка підпадає під ознаки рибництва (аквакультури) - рибогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, зокрема прісноводних риб, а також їх вилов. 
Відповідно до встановлених обставин справи та фактичних дій відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ані Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, ані дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (іх частинах) № 143 від 05.05.2023, не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, якими надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначають правових підстав користування водними об`єктами, зокрема права користування ФОП Ярошенко Р.І. водосховищем комплексного призначення. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.
Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 10.04.2025 у справі № 922/1168/23 виснував, що судова палата також зазначає, що, виходячи із системного аналізу норм Водного кодексу України та Земельного кодексу України, законів України "Про тваринний світ", "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів", "Про аквакультуру" ще однією відмінністю рибальства від рибництва (аквакультури) є характер здійснення цієї діяльності в межах рибогосподарського об`єкта: рибальство має тимчасовий характер, протягом визначеного періоду, в той час, коли здійснення рибництва (аквакультури) передбачає постійне перебування користувача на водному об`єкті.
Згідно ч.2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Згідно з інформацією Регіонального офісу водних ресурсів річки Рось (лист вих. № 1041/07 від 12.12.2023), відповідно до водогосподарського паспорту Галайківського водосховища, розробленого Українським державним головним проектно-вишукувальним і науково-дослідним інститутом "УКРГІПВОДГОСП", водний об`єкт - Галайківське водосховище розташоване у руслі річки Молочна, що є правою притокою річки Рось, є водосховищем комплексного призначення, оскільки використовується для зрошення, риборозведення, рекреації, площа водного дзеркала становить 104,0 га.
Відповідно до ст. 5 Водного кодексу України, до водних об`єктів загальнодержавного значення належать: 1) внутрішні морські води, територіальне море, а також акваторії морських портів; 2) підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання; 3) поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали, крім каналів на зрошувальних і осушувальних системах), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків; 4) водні об`єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних.
До водних об`єктів місцевого значення належать: 1) поверхневі води, що знаходяться і використовуються в межах однієї області і які не віднесені до водних об`єктів загальнодержавного значення; 2) підземні води, які не можуть бути джерелом централізованого водопостачання.
Згідно з інформацією Регіонального офісу водних ресурсів річки Рось, викладеною у листі вих. № 452/01 від 06.12.2024, Галайківське водосховище відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення, оскільки розташоване на р. Молочна, яка є правою притокою річки Рось, що протікає по територіях 3-х областей України: Вінницької, Київської, Черкаської.
Крім того, як обгрунтовано було встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, саме відповідач, як користувач водного об`єкту, замовив розробку режиму рибогосподарської експлуатації Галайківського водосховища, розташованого на р. Молочна (бассейн р. Рось) біля с. Галайки Білоцерківського району Київської області (площа водного дзеркала 85,13 га), що був погоджений 03.02.2023 Управлінням Державного агентства меліорації та рибного господарства у м. Києві та Київській області та 09.02.2023 Державним агентством меліорації та рибного господарства. При цьому, як вбачається зі змісту даного режиму рибогосподарської експлуатації Галайківського водосховища, а саме пункту 14 "Перелік робіт з відтворення, меліорації тощо, які необхідно здійснити на тому рибогосподарському водному об`єкті, де буде здійснюватись штучне розведення, вирощування водних біоресурсів та їх використання" та пункту 15 "Інші заходи", основним видом діяльності відповідача є штучне розведення, вирощування водних біоресурсів - риби до товарних розмірів та вилучення її з водойми шляхом промислового відлову, в процесі здійснення якого він також зобов`язався зокрема унормувати здійснення іншими громадянами безкоштовного загального водокористування для задоволення їх власних потреб (любительське і спортивне рибальство), що безпосередньо вказує на фактичну індивідуалізацію даного водного об`єкту із закріпленням його за ФОП Ярошенко Р.І. (який у вказаному Режимі зазначається як користувач водосховища) з відповідним обмеженням прав інших осіб щодо його використання (в тому числі права загального природокористування), що за своєю суттю та правовою природою і є змістом відносин оренди. 
Крім того, відповідач звернувся до Київського рибоохоронного патруля Держрибагентства із заявкою від 12.10.2023 на проведення робіт із відтворення водних біоресурсів у рибогосподарський водний об`єкт (його частину), в якій він просив дозвіл на проведення робіт з відтворення водних біоресурсів з метою вселення відповідно до Режиму рибогосподарської експлуатації Галайківського водосховища: короп - 7 500 екз, товстолоб - 13 000 екз, білий амур - 800 екз у період з 06.11.2023 по 30.11.2023.
З урахуванням вищенаведених обставин та доказів в сукупності, а також тієї обставини, що основним видом діяльності відповідача в процесі постійного користування Галайківським водосховищем є вирощування та відтворення риби до товарних розмірів з метою її реалізації, задля чого ним проводились роботи з відтворення та з вселення водних біоресурсів у Галайківське водосховище, а вилучення вирощених водних біоресурсів - риби відбувається шляхом промислового відлову (рибальство) з водойми саме для цілей аквакультури, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що діяльність відповідача не може кваліфікуватись, як промислове рибальство, що підпадає під спеціальне використання водних біоресурсів, а є за своєю суттю та за всіма зовнішніми ознаками саме рибництвом (аквакультурою). Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.
Матеріалами справи також підтверджується, і що не заперечувалось відповідачем, ФОП Ярошенко Р.І. не отримував в установленому Земельним кодексом України або Законом України "Про аквакультуру" порядку в користування на умовах оренди водний об`єкт - Галайківське водосховище та земельну ділянку водного фонду під ним.
При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що здійснення відповідачем діяльності з риборозведення (аквакультури) (рибогосподарської діяльності зі штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, зокрема прісноводних риб, а також їх вилову), а не промислового рибальства на водному об`єкті без отримання в установленому Земельним кодексом України або Законом України "Про аквакультуру" порядку в користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів (їх частин які визначаються координатами відведеної акваторії) є незаконною та неправомірною. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.
Прокурором на підтвердження здійснення відповідачем діяльності саме з риборозведення (аквакультури) (рибогосподарської діяльності зі штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, зокрема прісноводних риб, а також їх вилову) було подано до суду зокрема: 1) режим рибогосподарської експлуатації Галайківського водосховища, розташованого на р. Молочна, що є правою притокою р. Рось, поблизу с. Галайки Білоцерківського району Київської області (площа водного дзеркала 85,13 га), що був погоджений 03.02.2023 Управлінням Державного агентства меліорації та рибного господарства у м. Києві та Київській області та 09.02.2023 Державним агентством меліорації та рибного господарства України; 2) заявку відповідача від 12.10.2023 на проведення робіт із відтворення водних біоресурсів у рибогосподарський водний об`єкт (його частину); 3) паспорт Галайківського водосховища.
Після звернення прокурора з даним позовом до суду, відкриття провадження у справі (20.01.2025) відповідач 23.06.2025 надав додаткову угоду № 7 від 02.06.2025 до договору про аквакультуру та ведення водного господарства № 12/07 від 01.03.2018, якою п. 1.1 договору викладено в наступній редакції: "Сторони за цим Договором дійшли згоди інтегрувати свої організаційні, виробничі, інтелектуальні та матеріальні можливості для управління, збереження, відтворення водних ресірсів, розвитку водного господарства, забезпечення населення і галузей економіки водними ресурсами, ведення рибальства, надання рекреаційних послуг в сфері рибальства та для раціонального використання земельних ресурсів в межах частини акваторії Галайківського водосховища в розмірі 44 га (для промислового вилову риби)".
Доповнено Договір п. 10.3 "Укладенням цього договору Регіональний офіс водних ресурсів річки Рось погоджує ФОП Ярошенко Р.І. використання частини земельної ділянки під Галайківським водосховищем площею 44 га для здійснення рибальства".
В той же час, як обгрунтовано встановив суд першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, Регіональний офіс водних ресурсів річки Рось - не є розпорядником земельною ділянко водного фонду під Галайківським водосховищем, а тому договір про аквакультуру та ведення водного господарства, а також додаткові угоди до нього, не можуть замінювати собою встановленого законом порядку надання рибогосподарських водних об`єктів та земельних ділянок у користування. 
З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не було враховано, що існують інші види рибогосподарської діяльності, зокрема рибальство (промислове, любительське, спортивне), які не вимагають оформлення договору оренди землі, а здійснюються на підставі згоди власника або погодження землекористувача, що узгоджується з приписами ч. 5 ст. 59 Земельного кодексу України, згідно з якою використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами, а отже, суд першої інстанції не застосував наведену норму та не надав їй належної правової оцінки - судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані та такі, що спростовуються наявними матеріалами справи. 
Крім того, відповідач надав до матеріалів справи науково-правовий висновок від 26.05.2025 експерта в галузі права Наталії Мироненко, в якому зазначено, що аналіз норми, що міститься у п. 3) ст. 5 Водного кодексу України, її доктринальне тлумачення, а також аналіз законодавства України, рішень судових органів України та Європейського суду з прав людини, матеріалів наданих на експертизу дозволили встановити, що Галайківське водосховище є самостійним водним об`єктом, який відповідає мінімальним вимогам капітальності (ІV класу), розташовано та використовується на території Тетіївського району Київської області (лише в межах однієї області), характеризується відмінним від річки правовим режимом, не має стратегічного значення для економіки, енергетики, оборони та національної безпеки України і тому не є водним об`єктом загальнодержавного значення.
Відповідач надав науково-правовий висновок від 20.06.2025 експерта в галузі права Наталії Мироненко, в якому зазначено, що аналіз норми, що міститься у ч. 5 ст. 59 Земельного кодексу України, її доктринальне тлумачення, а також аналіз законодавства України, рішень судових органів України та Європейського суду з прав людини, дозволили дійти висновку, що термін "рибальство", який використаний у наведеній нормі, відноситься до загального, універсального терміна, яким у законодавстві позначається діяльність по добуванню (вилову) водних біоресурсів та охоплює всі його види, як-от: любительське, спортивнее та промислове рибальство, що не виключає потребу та наявність правового регулювання особливостей здійснення кожного із видів рибальства у спеціальних правових актах. 
Згідно ст. 108 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права щодо: 1) застосування аналогії закону, аналогії права; 2) змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування, доктриною у відповідній іноземній державі.
Висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи.
Відповідно до ст. 109 Господарського процесуального кодексу України, висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду.
Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про те, що надані відповідачем науково-правові висновки тлумачення ч.5 ст. 59 Земельного кодексу України та ст. 5 Водного кодексу України, та зроблені на підстави цих тлумачень висновки, - не є належними доказами у справі та обгрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки вони на стосуються застосування аналогії закону, аналогії права або змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування, доктриною у відповідній іноземній державі. Таким чином, доводи скаржника в цій частині не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
З огляду на викладене, враховуючи положення Господарського процесуального кодексу України щодо стандарту доказування, в тому числі такого стандарту доказування, як "вірогідність доказів", проаналізувавши аргументи учасників справи, зокрема прокурора та відповідача, дослідивши та оцінивши усі надані учасниками справи докази, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про те, що у процесі розгляду справи відповідачем у відповідності до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду достатніх належних, достовірних та вірогідних доказів, що підтверджують здійснення ним саме промислового рибальства на спірному водному об`єкті та які у своїй сукупності переважали б доводи прокурора щодо того, що відповідачем на спірному водному об`єкті здійснюється за всіма ознаками саме діяльність з риборозведення (аквакультури) (рибогосподарської діяльності зі штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, зокрема прісноводних риб, а також їх вилову), а не промислового рибальства на водному об`єкті.
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 405721545 від 28.11.2024, у відповідача відсутні договори оренди водних об`єктів та зареєстроване право оренди водних об`єктів.
При цьому суд апеляційної інстанції наголошує, що ні Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, ні дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), не є та не можуть бути правовстановлюючими/праворозпорядчими/праводозволяючими документами, якими надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначають правових підстав користування водними об`єктами.
За змістом положень ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Відповідно до вимог частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до вимог статті 395 Цивільного кодексу України, речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
Згідно ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Наведені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлений чинним законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суд має виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами та має бути спрямований на захист порушеного права.
Приписами ст. 152 Земельного кодексу України визначено способи захисту прав на земельні ділянки. Зокрема, відповідно до п. б ч. 3 цієї норми передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Згідно частини 2 статті 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав па землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
За вимогами статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зважаючи, що правопорушення є таким, що триває у часі, власник майна може звернутися за захистом свого права протягом всього часу, поки воно триває.
Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Для подання такого позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування та розпорядження майном були результатом винних дій відповідача чи спричиняли позивачу збитки. Достатньо, щоб такі дії хоча б і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними.
При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до майна та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.
Отже, фактичне використання (зайняття) відповідачем водного об`єкта та земельних ділянок водного фонду всупереч вимог законодавства розглядається як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.
У постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі №910/13356/17 суд зробив висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій).
Крім того, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц), зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України розглядається як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Позовна вимога - зобов`язати повернути земельну ділянку, розглядається як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.
Таким чином, оскільки відповідачем на спірному водному об`єкті здійснюється за всіма зовнішніми ознаками саме діяльність з риборозведення (аквакультури) (рибогосподарської діяльності зі штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, зокрема прісноводних риб, а також їх вилову), а не промислового рибальства та те, що здійснення відповідачем діяльності саме з риборозведення (аквакультури) (рибогосподарської діяльності зі штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, зокрема прісноводних риб, а також їх вилову) без отримання в установленому Земельним кодексом України або Законом України "Про аквакультуру" порядку, користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів (їх частин які визначаються координатами відведеної акваторії) - є незаконною та неправомірною, а також беручи до уваги те, що у процесі розгляду справи скаржником у відповідності до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не було надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції достатніх належних, достовірних та вірогідних доказів, що підтверджують здійснення ним саме промислового рибальства на спірному водному об`єкті та які у своїй сукупності переважали б доводи прокурора щодо того, що відповідачем на спірному водному об`єкті здійснюється за всіма ознаками саме діяльність з риборозведення (аквакультури) (рибогосподарської діяльності зі штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, зокрема прісноводних риб, а також їх вилову), а також беручи до уваги те, що ані Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, ані дозволи на спеціальне використання водних біоресурсів, не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, якими надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та які визначають правові підстави користування водними об`єктами, зокрема права користування водосховищем комплексного призначення для цілей аквакультури, суд апеляційної інстанції також дійшов висновку, що вимоги прокурора в інтересах держави в особі позивача до відповідача про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні Київською обласною державною адміністрацією майном шляхом припинення використання для рибогосподарської діяльності ФОП Ярошенко Р.І. водного об`єкту - Галайківського водосховища площею 85,13 га на території Тетіївської територіальної громади Київської області з розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду,усунення перешкод у користуванні та розпорядженні Київською обласною державною адміністрацією майном шляхом зобов`язання ФОП Ярошенко Р.І. повернення державі в особі Київської обласної державної адміністрації водного об`єкту - Галайківського водосховища площею 85,13 га на території Тетіївської територіальної громади Київської області з розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду, - є законними і обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Усі інші заяви, обгрунтування, доводи учасників справи, а також докази, враховані судом апеляційної інстанції , проте є такими, що не впливають на висновки суду апеляційної інстанції у даній постанові. 
Отже, усі доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, проте, є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким повністю задоволено позов прокурора. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду Київської області від 01.12.2025 у справі № 911/204/25, за наведених доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат
Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ярошенка Романа Івановича на рішення Господарського суду Київської області від 01.12.2025 у справі № 911/204/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 01.12.2025 у справі № 911/204/25 - залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником. 
4. Матеріали справи №911/204/25 повернути до Господарського суду Київської області. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення на яку може бути подано касаційну скаргу в порядку, строки та у випадках передбачених ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано: 11.05.2026. 

Головуючий суддя О.В. Тищенко 

Судді О.М. Сибіга

С.А. Гончаров