Київський районний суд м. Полтави 

Справа № 552/1289/26 
Провадження №2/552/1709/26

РІШЕННЯ
і м е н е м  у к р а ї н и

27.05.2026 Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого - судді Самсонової О.А.
секретар судового засідання Хрипунова Т.В.,
учасники справи та їхні представники:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс»,
представник позивача - Романенко Михайло Едуардович,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

Позивач ТОВ «Він Фінанс» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В позовній заяві зазначив, що 03.10.2018 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 342327. 
Відповідно до індивідуальної частини договору № 342327 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна» надав відповідачу позику у сумі 4000 грн.
ТОВ «Авентус Україна» виконав умови договору про надання фінансового кредиту № 342327 від 03.10.2018 року та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 4000 грн, а відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у неї виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «Він Фінанс».
Відповідно до розрахунку заборгованості, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 14680,00 грн, а саме: 
сума основного боргу 4000,00 грн,
сума боргу за процентами - 2160,00 грн,
сума боргу за пенею і штрафами 8520,00 грн.
12.04.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «Він Фінанс») укладено договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. 
Відповідно до п. 2.2 договір факторингу № 1 від 12.04.2018 року окрім іншого зазначено: у випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком та не замінює попередній. 
30.01.2019 року укладено додаткову угоду № 11 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 12 від 30.01.2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників в тому числі до гр. ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 342327 від 03.10.2018 року перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «Він Фінанс»).
25.07.2024 року відповідно протоколу загальних зборів № 1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс».
Тому позивач просив суд поновити строк позовної давності для подання позову, стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № 342327 від 03.10.2018 року у загальному розмірі 19212,40 грн, яка складається з: суми заборгованості 14680,00 грн, суми інфляційних втрат - 3209,99 грн, суми 3% річних - 1322,41 грн.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 03 березня 2026 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.
Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні суду не подавалися.
Відповідач ОСОБА_1 надала відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечила.
У відзиві зазначила, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували факт введення одноразового ідентифікатора (SMS-коду) саме відповідачем.
В матеріалах справи також відсутні докази перерахування кредитних коштів за вказаним договором позичальнику.
Позивач заявляє вимоги про стягнення процентів, штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних, які є необґрунтованими. Крім того, розмір заявлених штрафних санкцій суттєво перевищує суму основного боргу.
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 12 від 30.01.2019 року, на момент відступлення прави вимоги загальна сума заборгованості становила 6160 грн. Разом з тим, позивач заявляє до стягнення значно більшу суму заборгованості.
Позивачем не доведено правомірність нарахування додаткових штрафних санкцій після передачі права вимоги, тому стягнення більшої заборгованості, ніж встановлено на момент переходу прав, є неправомірним.
Посилалась на застосування строку позовної давності, а також просила врахувати її матеріальне становище.
На підставі вищевикладеного, просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Інші заяви по суті справи та клопотання від сторін суду не надходили.
В судове засідання представник позивача не з`явився. В матеріалах справи наявне його клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.
Відповідач, яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в засідання не з`явилася. При цьому відповідач у відзиві на позовну заяву просила проводити розгляд справи без виклику сторін.
Згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи наявність достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились.
Судове засідання в даній справі, в яке не з`явились сторони, судом було призначено на 27 травня 2026 року.
Відповідно до ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення в даній справі складено 01 червня 2026 року.
Тому датою ухвалення даного рішення судом зазначено 01 червня 2026 року.
Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 03.10.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 342327 про надання фінансового кредиту, відповідно до умов якого товариство надає клієнту грошові кошти в розмірі 4000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.
Згідно п. 1.2. договору сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування кредитом:
1.2.1. 0,01 % (нуль кома нуль один процентів) від суми кредиту за кожний день користування кредитом (3,65 % річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього договору.
Відповідно до п.1.3. договору сукупна вартість кредиту складає 100,30 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 4012,00 грн (у грошовому виразі) та включає в себе: проценти (відсотки) за користування кредитом 0,30 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 12,00 грн (у грошовому виразі).
Згідно п. 1.4. строк дії договору становить 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором. Кредит надається строком на 30 днів.
Згідно п. 1.5. договору кредит надається шляхом: перерахування товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок клієнта; здійснення грошового переказу на ім`я клієнта через внутрішньодержавні платіжні системи.
Пунктом 3.4. договору встановлено, що у разі порушення клієнтом строків виконання зобов`язань за договором та у разі, якщо встановлена підпунктом 1.2.1 пункту 1.2 цього договору процентна ставка за користування кредитом менша ніж 1,8 % (один кома вісім процента) від суми кредиту за кожен день користування кредитом, клієнт зобов`язаний сплатити товариству процент за користування кредитом у розмірі 1,8 % (один кома вісім процента) від суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня користування кредитом у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього договору. При цьому клієнт розуміє та надає згоду товариству, що така зміна процентної ставки не є односторонньою зміною умов договору.
Вказаний договір укладено в електронній формі, підписано відповідачем за допомогою одноразового паролю А956612, який було надіслано на номер телефону НОМЕР_1 у вигляді СМС-повідомлення.
Встановлено, що ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконало, а саме надало відповідачу кредитні кошти.
Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилається на те, що позивачем не доведено факт укладення договору, але доказів того, що такий договір нею не укладався, або що кредитні кошти вона не отримувала, нею не надані.
Тому, розглядаючи справу на підставі наявних доказів, суд встановив, що ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 03.10.2018 року уклали договір № 342327 про надання фінансового кредиту, за яким відповідач одержала кошти в кредит в сумі 4000,00 грн.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто (ст.ст.525-527 ЦК України).
Згідно ч.ч.1, 2 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
За приписами ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Судом встановлено, що відповідач свого зобов`язання за договором належним чином не виконала, своєчасно, в порядку, передбаченому договором, кредитні кошти в повному обсязі не повернула. 
12.04.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «Він Фінанс») укладено договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами.
Строк дії даного договору його сторони визначили до 31.12.2018 року, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань згідно цього договору.
31.12.2018 року ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «Він Фінанс») уклали додаткову угоду № б/н до договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року, якою п. 8.2 Договору викладено в наступній редакції: «Строк цього Договору починає свій перебіг момент, визначений п. 8.1 цього Договору та закінчується 31.12.2019 року, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання Сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором».
Ця додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання та скріплення печатками та діє до 31.12.2019 року, або до повного виконання обов`язків з боку Сторін. 
Всі інші положення договору залишаються без змін.
30.01.2019 року укладено додаткову угоду № 11 та на виконання договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року підписано реєстр прав вимоги № 12 від 30.01.2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників в тому числі до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 342327 від 03.10.2018 року перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «Він Фінанс»).
Відповідно до наказу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» №55-к від 25.07.2024 року, з 25.07.2024 року перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс».
Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Частиною 1 статті 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із частиною 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1статті 1078 ЦК України).
Вирішуючи питання про розмір заборгованості судом враховується наступне. 
Відповідно до реєстру прав вимоги № 12 до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором, позичальником в якому є відповідач ОСОБА_1 , на загальну суму 6160,00 грн, з яких 4000,00 грн сума боргу за тілом кредиту та 2160,00 грн - відсотки. 
Інформації щодо переходу до позивача права вимоги за пенею і штрафами на суму 8520,00 грн, як про те зазначає позивач в поданій до суду позовній заяві, реєстр не містить. 
Тому суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині включення до суми 8520,00 грн як сум боргу за пенею і штрафами є безпідставними. 
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Для покладення на відповідача обов`язку зі сплати 3 % річних обов`язковою умовою є визначення суми заборгованості, на яку їх нараховано. 
Базою нарахування 3% річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями.
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, базою нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат обраховує суму боргу в розмірі 14680,00 грн, а не в розмірі 6160 грн, як належить, що є безпідставним. Відповідно, розрахунок 3 % річних та індексу інфляції є необґрунтованим. 
Тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором в сумі 6160,00 грн, решта вимог задоволенню не підлягають.
Суд відхиляє посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності з наступних підстав.
Згідно ст.256 Цивільного кодексу України (ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Як передбачено ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
В той же час, після виникнення кредитних правовідносин між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем, нормативними актами було змінено перебіг строків позовної давності.
Так, згідно пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258…. цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
В Україні карантин було запроваджено 12 березня 2020 року, скасовано - з 1 липня 2023 року.
На вказаний строк дії карантину продовжено строки позовної давності.
На час запровадження в Україні карантину 12 березня 2020 року трирічний строк позовної давності за зобов`язанням, яке виникло на підставі договору № 342327 від 03.10.2018 року, не сплинув, оскільки мав тривати до 02 листопада 2021 року.
Згідно пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України в редакції у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України " Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
В Україні воєнний стан введено 24 лютого 2022 року.
Скасована норма про зупинення перебігу позовної давності 04 вересня 2025 року.
Таким чином позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності.
На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2662,40 грн. 
У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог позивачу підлягають відшкодуванню понесені ним судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позов задоволено на 32%) в сумі 851,97 грн. 
Вирішуючи питання щодо відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу, суду приходить до висновку, що належними доказами такі витрати позивача не доведено.
Так, згідно договору №33 про надання правової допомоги, укладеного 22 березня 2024 року, адвокатське бюро «Анастасії Міньковської» здійснює представництво інтересів ТОВ «Довіра і Гарантія».
Але термін дії даного договору визначений до 14 лютого 2025 року.
Додатковою угодою від 22 березня 2024 року внесено зміни до договору №33 про надання правової допомоги та визначено, що адвокатське бюро зобов`язується здійснити представництво та захист інтересів клієнта у справі щодо стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 . 
Інші умови договору (відповідно і щодо строку дії договору) залишені без змін.
В межах строку дії договору представником адвокатського бюро «Анастасії Міньковської» позов до суду подано не було.
З позовом до суду 20 лютого 2026 року звернувся в інтересах ТОВ «Він Фінанс» його керівник Романенко М.Е., а не адвокат адвокатського бюро «Анастасії Міньковської».
Крім того, акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) укладено 22.02.2026 року відповідно до договору про надання правової допомоги №33 від 22.03.2024 року, який вже втратив чинність.
Тому підстави для стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу відсутні, в їх задоволенні слід відмовити за недоведеністю.
Керуючись ст.ст. 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 03.10.2018 року в розмірі 6160,00 грн, на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору - 851,97 грн, а всього стягнути 7011,97 грн (сім тисяч одинадцять гривень дев`яносто сім копійок).
В задоволенні решти позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс», адреса: м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, код ЄДРПОУ 38750239,
відповідач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 27.05.2026 року.

Головуючий        О.А. Самсонова