ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/1015/24	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Діброви Г.І.,
Принцевської Н.М.,
секретар судового засідання – Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:
від прокуратури: Савицький Д.С., за посвідченням;
від Південноукраїнської міської ради: не з`явився;
від ФОП Сорочкіної Т.В.: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Сорочкіної Тетяни Вікторівни
на рішення Господарського суду Миколаївської області
від 18 серпня 2025 року (повний текст складено 07.11.2025)
у справі № 915/1015/24
за позовом: керівника Вознесенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Південноукраїнської міської ради
до відповідача: фізичної особи-підприємця Сорочкіної Тетяни Вікторівни
про: усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести самочинно збудовану нежитлову будівлю та про скасування державної реєстрації права приватної власності на нежитлову будівлю, -

суддя суду першої інстанції: Ільєва Л.М.,
місце винесення рішення: м. Миколаїв, вул. Фалєєвська, 14, Господарський суд Миколаївської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 06.05.2026, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року керівник Вознесенської окружної прокуратури (далі – прокурор, позивач) звернувся до Господарського суду Миколаївської області в інтересах держави в особі Южноукраїнської міської ради Миколаївської області (наразі - Південноукраїнська міська рада) (далі також – ПМР, Міська рада) з позовними вимогами ((з урахуванням заяви (вх. №3342/25 від 05.03.2025) про зміну позовних вимог)) до фізичної особи-підприємця Сорочкіної Тетяни Вікторівни (далі також – відповідач, ФОП Сорочкіна Т.В.) про: 
- усунення перешкод Південноукраїнській міській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності шляхом зобов`язання фізичної особи-підприємця Сорочкіної Тетяни Вікторівни знести (демонтувати) самочинно побудовану нежитлову будівлю - магазин площею 63,6 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку 30.03.2018 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №1523589548108; 
- скасування державної реєстрації права приватної власності Сорочкіної Тетяни Вікторівни (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на нежитлову будівлю - магазин, загальною площею 63,6 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1523589548108) з закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи.
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що ФОП Сорочкіна Т.В. здійснила будівництво об`єкту нерухомості – стаціонарного магазину без відповідного документу на право здійснення будівельних робіт, без належно затвердженого проекту, без введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, що свідчить про самочинність відповідного будівництва згідно із нормами ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України.
Крім того, будівництво магазину здійснено на земельній ділянці комунальної власності, яка не була відведена для цієї мети, у відповідності до умов договору про встановлення особистого строкового сервітуту відносно спірної земельної ділянки, яка передавалась ФОП Сорочкіній Т.В. для комерційного використання під розміщення групи малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності – торгівельного комплексу промислових товарів в районі магазину «Старий друже» по бульвару Мрій (Курчатова), з правом розміщення на ній лише нестаціонарної, тимчасової торгівельної споруди. 
Вказані вище обставини також свідчать про порушення ФОП Сорочкіною Т.В. вимог чинного законодавства в частині обмеження її права на забудову земельної ділянки, враховуючи і те, що строк дії її сервітуту закінчився.
Отже, подальша реєстрація права власності на незаконно зведений об`єкт нерухомості є безпідставною та також незаконною, оскільки здійснена без наявності всіх необхідних документів.
З посиланням на положення ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, прокурор вказує, що коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки.
За твердженням прокурора, найбільш ефективним, доцільним способом захисту для реального поновлення порушених інтересів держави є усунення перешкод власнику, тобто територіальній громаді в особі Південноукраїнській міській раді у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом знесення (демонтажу) об`єкту самочинного будівництва. Водночас, у зв`язку із подальшим незаконним оформленням права власності за ФОП Сорочкіною Т.В. на самочинний об`єкт незавершеного будівництва, державна реєстрація права власності за на відповідний нерухомий об`єкт повинна бути скасована.
При цьому, обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів Південноукраїнської міської ради, прокурор вказує на бездіяльність останньої, якою не вжито заходів цивільно-правового реагування щодо усунення відповідних порушень при забудові землі комунальної власності та створення перешкод у користуванні нею, що не може відповідати суспільному інтересу та порушує інтереси держави, у зв`язку із чим, відповідно до ст.131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", наявні підстави для вжиття Вознесенською окружною прокуратури прокуратурою заходів представницького характеру шляхом пред`явлення даного позову з метою захисту інтересів держави.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 18.08.2025 у справі №915/1015/24 (суддя Ільєва Л.М.) позовні вимоги керівника Вознесенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Південноукраїнської міської ради задоволені частково. Усунуто перешкоди Південноукраїнській міській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності шляхом зобов`язання ФОП Сорочкіної Тетяни Вікторівни знести (демонтувати) самочинно побудовану нежитлову будівлю - магазин площею 63,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.03.2018. за №1523589548108. У задоволенні вимог керівника Вознесенської окружної прокуратури про скасування державної реєстрації права приватної власності Сорочкіної Тетяни Вікторівни на спірний об`єкт нерухомості – відмовлено. Також, судом здійснено розподіл судового збору за подання позовної заяви шляхом стягнення з відповідача на користь Миколаївської обласної прокуратури витрат по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 грн.
У вказаному рішенні суд першої інстанції виходив із того, що ділянка, на якій розташований належний відповідачу об`єкт, є комунальною власністю територіальної громади міста, від імені якої правомочності власника виконує міська рада. Між Южноукраїнською міською радою та відповідачем укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту, який зареєстровано 30.03.2012 за №00002, строком на 5 років, тобто до 30.03.2017. Разом з цим, відповідач звертався до міської ради з проханням поновити договір особистого строкового сервітуту 03.03.2017, але, з пропуском строку, що визначений в п. 2.1. вказаного договору - не пізніше як за 60 днів до закінчення строку дії договору. Відтак, відповідно до умов п.п. є) п. 4.4. договору після завершення дії договору відповідач був зобов`язаний повернути вказану земельну ділянку позивачу в попередньому стані, а тому, у відповідача були відсутні належні правові підстави для використання спірної земельної ділянки та розміщення на ній будь-яких споруд після завершення строку дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту. За такого, спірний об`єкт нерухомого майна є самочинним будівництвом, оскільки його реєстрація відбулася без дотримання порядку, що передбачений ст. 376 Цивільного кодексу України, що в свою чергу, порушує права Південноукраїнської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій побудовано спірний об`єкт нерухомості. 
Також, суд дійшов висновку про те, що реєстрація права власності на спірну будівлю була проведена з порушенням вимог чинного законодавства, а саме за відсутності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; за відсутності документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; без направлення відповідного запиту до органу, який проводив оформлення та/або реєстрацію прав про надання інформації, необхідної для державної реєстрації прав, що виникли до 01.01.2013.
Разом з тим, місцевий господарський суд зазначив, що вимоги прокурора про скасування відповідної державної реєстрації права приватної власності Сорочкіної Тетяни Вікторівни на спірну нежитлову будівлю (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1523589548108) з закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи, не підлягають задоволенню у зв`язку з неефективністю обраного способу захисту, адже такі вимоги не забезпечують відновлення порушених прав територіальної громади міста м. Південноукраїнськ. Тому, у задоволенні позовних вимог у цієї частині судом першої інстанції було відмовлено.
Водночас, місцевий господарський суд зазначив про правомірність звернення до суду із відповідним позовом саме прокурора.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, фізична особа-підприємець Сорочкіна Тетяна Вікторівна звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.08.2025 у справі №915/1015/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю
Відповідач вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, не правильним застосуванням норм матеріального права та без дотримання актуальних правових позицій Верховного Суду.
Зокрема, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ФОП Сорочкіна Т.В. зазначає, що:
- судом першої інстанції не було встановлено, що позивачем порушено процедуру звернення до суду з вимогою про знесення самочинно збудованого об`єкта, оскільки такому зверненню мало передувати, зокрема, встановлення факту самочинного будівництва та винесення припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності саме органом державного архітектурно-будівельного контролю. Крім того, повинен бути встановленим факт невиконання відповідачем цього припису протягом встановленого строку, що і було б підставою для звернення позивача до суду з відповідними підставами; 
- судом не враховано, що відповідач на законних підставах користується спірною земельною ділянкою, оскільки не зважаючи на відсутність укладеної між ФОП Сорочкіною Т.В. та Міською радою додаткової угоди про продовження дії договору встановлення строкового сервітуту, між сторонами збереглись відповідні правовідносини на підставі так званої «мовчазної згоди», коли сторони договору продовжують виконання умов договору навіть без укладення додаткових договорів. Апелянт вказує, що ФОП Сорочкіна Т.В. продовжувала користуватися земельною ділянкою після закінчення дії сервітуту, сплачувати за неї оренду, а Міська рада до 2022 року не здійснювала жодних дій щодо припинення даних договірних відносин. Відповідно, враховуючи положення договору про можливість його продовження за згодою сторін, відповідачка розраховувала на продовження дії договору. На підтвердження цього аргументу, відповідач посилається на правову позицію, викладену ОП КГС ВС у постанові від 15.05.2020 у справі №910/5410/19 та постанові КГС ВС від 20.12.2018 у справі №910/2822/18;
- матеріалами справи не доведено факту капітального будівництва, оскільки відсутні докази того, що позивачем здійснювалась оцінка класу спірного об`єкта нерухомості (або того, що відповідач перешкоджав можливим діям щодо такої оцінки об`єкта), відсутні докази на підтвердження порушень з боку ФОП Сорочкіної Т.В. при облаштуванні нежитлового приміщення для здійснення підприємницької діяльності. Разом з тим, суд застосував концепцію вірогідності доказів, проте, відхилив клопотання відповідача про проведення експертизи будівлі. При цьому, позиція відповідача полягає утому, що він лише провів реконструкцію тимчасової споруди;
- судом першої інстанції не надано оцінки строків позовної давності у даному випадку, враховуючи позицію позивача, що строк дії сервітут закінчився ще 2017 році, а позов подано у 2024. При цьому, апелянт наголошує, що сам по собі вступ прокуратури до справи в інтересах держави не перериває і не поновлює ці строки;
- судом не перевірені права Міської ради на подачу відповідного позову. Апелянт звертає увагу на те, що при зверненні у 2022 році відповідача до позивача за рішенням про оренду землі, то вона отримала відмову Міської ради, яка була мотивована тим, що на вказаний об`єкт нерухомості відсутні містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, а також рішення про присвоєння поштової адреси магазину. Однак, на переконання апелянта, відсутність вказаних документів може свідчити лише про те, що Міською радою не було дотримання усіх вимог щодо реєстрації вказаної ділянки, відповідно у неї відсутні права на вказану земельну ділянку, а відтак – відсутні права на пред`явлення позову.
Детальніше доводи ФОП Сорочкіної Т.В. викладені в апеляційній скарзі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.12.2025, зокрема, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Сорочкіної Тетяни Вікторівни на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.08.2025 у справі №915/1015/24; продовжено розгляд вказаної апеляційної скарги на розумний строк та призначено судове засідання у справі №915/1015/24 на 18.03.2026 об 11:00 год. Також, даною ухвалою встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право протягом цього ж строку подати до суду заяви чи клопотання стосовно процесуальних питань.
06.01.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній не погоджується з доводами апелянта, вважає їх необґрунтованими та безпідставними; такими, що не спростовують висновків суду про наявність підстав для задоволення позову прокурора в частині вимог щодо усунення перешкоди Південноукраїнській міській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності шляхом зобов`язання відповідача знести (демонтувати) самочинно побудовану нежитлову будівлю – магазин, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, прокурор, зокрема вказує, що доказів щодо продовження договору на встановлення сервітуту у матеріалах справи не міститься та відповідачем не надано; Рішенням міської ради від 29.12.2011 № 431, на підставі якого було укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту, передбачено, що відповідачу розміщення групи малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності дозволяється строком на 5 років, отже, після закінчення строку, передбаченого рішенням міської ради, та припинення строку дії договору, відповідач не мав права використовувати комунальну земельну ділянку для жодних цілей. Крім того, навіть під час використання земельної ділянки на підставі рішення міської ради та договору про встановлення особистого строкового сервітуту відповідач мав право виключно на розміщення малих архітектурних форм. У той же час, відповідачем на комунальній земельній ділянці було зведено об`єкт нерухомості (магазин) та зареєстроване право власності на нього. Всі дані обставини були досліджені судом першої інстанції, який надав таким обставинам законну оцінку. В свою чергу, стверджуючи про проведення реконструкції споруди, відповідачем не подано доказів віднесення спірної споруди саме до групи тимчасових споруд а ні суду першої інстанції, а ні разом із апеляційною скаргою.
Прокурор зауважує, апелянтом не наведено положень законодавства, які порушені судом першої інстанції, як і не зазначено постанови Верховного Суду, висновки в яких би спростовували висновки в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції або у постановах Верховного Суду, врахованих судом при ухваленні цього рішення.
Також прокурор звертає увагу на те, що у даному випадку ним заявлений негаторний позов, на який не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення (див. постанову Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19). Крім того, з цього приводу прокурор зазначає, що дану справу в суді першої інстанції розглянуто за участі представника відповідача. При цьому, заяв про застосування наслідків спливу позовної давності до ухвалення рішення судом першої інстанції не було подано а ні відповідачем, а ні його представником, не зважаючи на те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, у відповідності до приписів ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.
18.03.2026 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання Південноукраїнської міської ради, яка просить здійснювати розгляд справи №915/1015/24 без участі її представника. Водночас, Міська рада вказує, що вона повністю погоджується із доводами, зазначеними у відзиві на апеляційну скаргу та вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є належним чином мотивованим, законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга ФОП Сорочкіної Т.В. підлягає залишенню без задоволення, а рішення господарського суду Миколаївської області від 18.08.2025 у справі № 915/1015/24 - залишенню без змін.
Також, 18.03.2026 клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшло від представника ФОП Сорочкіної Т.В. Водночас, апелянт вказує, що він підтримує апеляційну скаргу у повному обсязі та просить задовольнити останню.
Між тим, у зв`язку з перебуванням у відпустці головуючого судді Савицького Я.Ф. з 16.03.2026 по 20.03.2026 та участю суддів-членів колегії Діброви Г.І. та Принцевської Н.М. з 16.03.2026 по 20.03.2026 у підготовці НШСУ для підтримання кваліфікації суддів апеляційних господарських судів, судове засідання у справі №915/1015/24, призначене 18.03.2026, не відбулося, про що складено відповідну довідку судового засідання. У вказаній довідці також зазначено, що про дату, на яку буде призначено розгляд справи, учасники справи будуть повідомлені додатково.
Тому, ухвалою суду апеляційної інстанції від 23.03.2026 учасників справи №915/1015/24 повідомлено про те, що її розгляд відбудеться 06.05.2026 об 11:30 год. 
В судове засідання 06.05.2026 з`явився представник прокуратури, який заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення. 
Південноукраїнська міська рада та ФОП Сорочкіна Т.В., а також її представник в судове засідання не з`явились, але, як зазначалось вище, направили до суду свої клопотання про розгляд справи за їх відсутністю, що враховано судом апеляційної інстанції.
Крім того, з огляду на положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У судовому засіданні 06.05.2026 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників учасників процесу, розглянувши доводи та вимоги апеляційних скарг, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
З огляду на матеріали справи вбачається, що рішенням Южноукраїнської міської ради №119 від 24.02.2011 “Про попереднє погодження розміщення підприємцем Сорочкіною Т.В. стаціонарної малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності – кіоску біля будинку №5 по бул. Курчатова” попередньо погоджено підприємцю Сорочкіній Т.В. розміщення стаціонарної малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності – кіоску біля будинку №5 по бул. Курчатова та надано підприємцю Сорочкіній Т.В. дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для укладення договору особистого строкового сервітуту (п. 1, 2 вказаного рішення).
В подальшому, рішенням Южноукраїнської міської ради від 29.12.2011 №431 “Про розміщення підприємцем Сорочкіною Тетяною Вікторівною групи малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності – торгівельного комплексу промислових товарів в районі магазину “Старий друже” по бульвару Курчатова” на підставі ст. 25 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, враховуючи рішення Южноукраїнської міської ради від 24.02.2011 №119 “Про попереднє погодження розміщення підприємцем Сорочкіною Т.В. стаціонарної малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності – кіоску біля будинку №5 по бул. Курчатова”, розглянувши паспорт прив`язки групи малих архітектурних форм, розроблених комунальним підприємством “Архітектурно-проектувальне бюро”, технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, було дозволено підприємцю Сорочкіній Т.В. розміщення групи малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності – торгівельного комплексу промислових товарів в районі магазину “Старий друже” по бульвару Курчатова терміном на 5 років. А також затверджено технічну документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0090 га для укладання договору особистого строкового сервітуту фізичній особі-підприємцю Сорочкіній Т.В. для комерційного використання під розміщення групи малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності – торгівельного комплексу промислових товарів в районі магазину “Старий друже” по бульвару Курчатова, за рахунок земель державної власності, які не надані у власність або користування у місті Южноукраїнську (п. 1,2 вказаного рішення). Водночас, п. 3.1. рішення було зобов`язано підприємця Сорокіну Т.В. в місячний термін з дня прийняття рішення щодо розміщення групи малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності – торгівельного комплексу промислових товарів в районі магазину “Старий друже” по бульвару Курчатова укласти з Южноукраїнською міською радою договір особистого строкового сервітуту.
Також, у 2011 році Комунальним підприємством “Архітектурно-проектное бюро” на замовлення Сорочкіної Т.В. розроблено паспорт групи малих архітектурних форм, що розташовані за адресою Миколаївська обл., м. Южноукраїнськ, бул. Курчатова, шифр ПР-047-09-11.
30.03.2012 між Южноукраїнською міською радою та ФОП Сорочкіною Тетяною Вікторівною (сервітуарій) укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту, який зареєстровано 30.03.2012 за №00002 про що у книзі записів реєстрації договорів особистого строкового сервітуту зроблено відповідний запис. 
Відповідно до п.п. 1.1. договору особистий строковий сервітут встановлюється відносно земельної ділянки державної власності, яка не надана у власність або користування у місті Южноукраїнську Миколаївської області, в інтересах сервітуарія на право розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності - торгівельного комплексу промислових товарів згідно з планом меж сервітуту (додаток до договору, який є невід`ємною частиною договору), загальною площею 0,0090 га, цільове призначення земельної ділянки - для комерційного використання, яка розташована в районі магазину “Старий друже” по бульвару Курчатова у місті Южноукраїнську, на підставі рішення Южноукраїнської міської ради від 29.12.2011 № 431, 16 сесії 6 скликання.
Згідно п. 2.1. договору цим договором встановлюється строковий особистий сервітут строком на 5 років. По закінченню строку цього договору його дію може бути продовжено за домовленістю сторін, про що сторони не пізніше як за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомляють одна одну у письмовій формі. Продовження строку оформляється додатковою угодою.
Відповідно до п.п. є) п. 4.4. договору сервітуарій зобов`язаний після закінчення терміну договору припинити використання і повернути частину земельної ділянки, на якій встановлено особистий сервітуту, в попередньому стані.
Невід`ємною частиною договору є план меж особистого сервітуту, акт винесення меж сервітуту в натурі, рішення Южноукраїнської міської ради, акт приймання-передачі земельної ділянки (п. 8.3. договору).
30.03.2012 за актом приймання-передачі земельної ділянки Міською радою передано ФОП Сорочкіній Т.В. у платне користування строком на 5 років для провадження підприємницької діяльності – торгівельного комплексу промислових товарів по бульвару Курчатова в районі магазину “Старий друже” у м. Южноукраїнську, Миколаївської області, земельну ділянку загальною площею 0,0090 га.
30.01.2013 ОСОБА_1 звернулась до Відділу архітектури та містобудування виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради з заявою (вх. №01-13 від 30.01.2013), у якій повідомляє, що вимоги паспорту прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, виданого КП “Архітектурно-проектне бюро” від 2011 №ПР-047-09-11, виконані в повному обсязі.
03.03.2017 відповідач звернувся до позивача з проханням поновити договір особистого строкового сервітуту відносно земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0090 га, яка знаходиться за адресою м. Южноукраїнськ, б-р Курчатова терміном на 5 років.
Як встановлено судом першої інстанції, за результатом розгляду вказаної заяви відповідача від 03.03.2017, виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради листом №20/02-34/1158 від 06.04.2017 повідомив, що 23.03.2017 рішенням Южноукраїнської міської ради №585 внесено зміни до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Южноукраїнська Миколаївської області. Також територія (земельна ділянка) в районі магазину “Старий друже” по бульвару Курчатова у м. Южноукраїнську не може виступати об`єктом цивільного права, так як вона не сформована і на неї не зареєстровано права власності за територіальною громадою міста Южноукраїнська в особі Южноукраїнської міської ради. Відтак, відповідно до ч. 9 ст. 79-1 ЗК України після виконання вказаних дій, на сформовану земельну ділянку або на її частину можна встановлювати земельний сервітут, шляхом розроблення та затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту. Також, заявника було повідомлено, що заява ФОП Сорочкіної Т.В. буде розглянута на черговому засіданні постійної комісії міської ради з питань регулювання зовнішніх відносин, охорони навколишнього середовища та зовнішньоекономічної діяльності, після чого заявнику буде надана більш детальна відповідь.
Разом з тим, матеріали справи свідчать, що станом на 01.09.2017 був виготовлений технічний паспорт (інвентаризаційна справа 48КО) на громадський будинок – нежитлову будівлю, магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Вказаний технічний паспорт виданий замовнику – Сорочкіній Т.В. виробничо-комерційним приватним підприємством «ДЕЛЕН».
Відповідно до довідки (витягу з по господарської книги) виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради №562/04.90-20 від 23.11.2017, нежитлова будівля, загальною площею 63,6 кв.м, що розташована по АДРЕСА_1 збудована згідно відомостей за номером об`єкта ПГО 248, в погосподарській книзі №3, відкритого на гр. ОСОБА_1 .
В подальшому, відповідно до інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка 391933095 від 22.08.2024) 30.03.2018 рішенням державного реєстратора Виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області Брагарем Г.Й (індексний номер: 40474033 від 04.04.2018) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за Сорочкіною Т.В. зареєстровано право власності на нежитлову будівлю магазину загальною площею 63,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1523589548108). Згідно з відомостями Державного реєстру підставою для державної реєстрації вказаного об`єкта нерухомості став технічний паспорт, серія та номер: 48КО, виданий 01.09.2017, видавник: Виробничо-комерційне приватне підприємство "Делен".
Згідно з відомостями Державного реєстру підставою для державної реєстрації вказаного об`єкта нерухомості стали:
- технічний паспорт, серія та номер: 48 КО від 01.09.2017, виданий виробничо-комерційним приватним підприємством «ДЕЛЕН»;
- технічний опис об`єкта нерухомого майна від 01.09.2017 № 48 КО, складений станом на 01.09.2017 виробничо-комерційним приватним підприємством «ДЕЛЕН»;
- довідка (витяг з господарської книги) від 23.11.2017 № 568/02-90-20, видана Виконавчим комітетом Южноукраїнської міської ради Миколаївської області.
Інші документи, які би послугували підставою для прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна (з відкриттям розділу), реєстратором не зазначені.
10.04.2018 відповідач звернувся до Южноукраїнької міської ради в заяві (вх. №66-с від 10.04.2018) з проханням надати більш детальну відповідь на заяву відповідача ніж лист №20/02-3/1158 від 06.04.2017.
За результатом розгляду вказаної заяви, позивач листом №20/02-34/1271 від 27.04.2018 повідомив відповідача про те, що оскільки земельна ділянка не сформована, а заявник (відповідач) не є тим суб`єктом, якому законом надано право вимагати встановлення земельного сервітуту, на момент звернення відсутні правові підстави щодо оформлення за заявником права сервітуту на зазначену земельну ділянку.
Крім того, у матеріалах справи наявний лист виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради №12/02-34/2242 від 01.08.2018, яким у відповідь на звернення ФОП Сорочкіної Т.В. від 25.07.2018, останню повідомлено про те, що відповідно до п. 3 та п. 3.2. Порядку присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомого майна в місті Южноукраїнську, затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради від 27.10.2011 №362, та з огляду на закінчення терміну дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту 30.03.2017, присвоєння поштової адреси об`єкту неможливо.
Також, у листі від 06.11.2018 №20102-34/3284 виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради, після розгляду заяви відповідача від 23.07.2018 про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду, зазначив про те, що проект рішення «Про надання дозволу громадянці України Сорочкіній Т.В. на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у довгострокову оренду для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі, магазину за адресою: АДРЕСА_1 », який був підготовлений та винесений на розгляд 42 сесії 7 скликання Южноукраїнської міської ради, не був прийнятий, у зв`язку з не набранням достатньої кількості голосів депутатів міської ради.
Однак, 08.11.2018 відповідач знов звернувся до Южноукраїнської міської ради з проханням (заява №579 від 08.11.2018) надати дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду під розміщення та обслуговування магазину орієнтовною загальною площею 0,0070 га за вказаною адресою.
Доказів надання Міською радою відповіді на вказане звернення у матеріалах справи не міститься.
Водночас, матеріали справи містять лист від 18.06.2019 №20/02-34/2063, яким виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради в реагування на заяву Сорочкіної Т.В. від 15.05.2019 повідомив останню про те, що Міською радою був підготовлений проект рішення «Про відмову у наданні дозволу ФОП Сорочкіній Т.В. на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у довгострокову оренду для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі, магазину за адресою: АДРЕСА_1 ». Вказаний проект був винесений на розгляд 47 сесії 7 скликання Южноукраїнської міської ради, що відбулась 13.06.2019, але не був прийнятий, у зв`язку з не набранням достатньої кількості голосів депутатів міської ради.
16.12.2020 листом №20/02-34/4467 виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради у відповідь на заяву відповідача від 16.11.2020, зазначив про те, що за останньою підготовлено проект рішення Южноукраїнської міської ради «Про надання дозволу фізичній особі-підприємцю Сорочкіній Т.В. на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у довгострокову оренду для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі, магазину за адресою: АДРЕСА_1 », який буде винесений на розгляд чергової сесії Южноукраїнської міської ради. Зазначено, що про результати розгляду відповідача буде повідомлено додатково.
Як вбачається з матеріалів справи, ФОП Сорочкіною Т.В. 28.12.2020 перераховано на рахунок Управління казначейства у м. Южноукраїнську грошові кошти в загальній сумі 9874,50 грн. з призначенням платежу плата за встановлення сервітуту за 2020 та борг за 2019, за 2018, за 2017, за 2016, згідно платіжних інструкцій №538 на суму 2671,70 грн., №537 на суму 2671,70 грн., №536 на суму 2099,20 грн., №535 на суму 621,04 грн.,№534 на суму 1810,85 грн. відповідно.
29.04.2022 ОСОБА_1 звернулась до Южноукраїнської міської ради через ЦНАП з заявою, згідно з якою Сорочкіна Т.В. просить надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову (короткострокову) оренду під розміщення та обслуговування магазину непродовольчих товарів орієнтовною загальною площею 0,007 га, за адресою АДРЕСА_3 терміном на 10 років із категорії земель – землі житлової та громадської забудови з цільовим призначенням земельної ділянки будівництво та обслуговування будівель торгівлі, під розміщення та обслуговування магазину непродовольчих товарів. Як повідомлено заявником у заяві, на земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомості магазин “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” нежитлова будівля.
12.05.2022 Відділ екології, охорони навколишнього середовища та земельних відносин звернувся до Відділу містобудування та архітектури Южноукраїнської міської області запитом №141 від 12.03.2022 р. про надання копій наступних документів: акту введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту нерухомого майна (нежитлової будівлі, магазину за адресою: АДРЕСА_1 ; рішення Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради про присвоєння поштової адреси зазначеному об`єкту нерухомого майна. У відповідь (лист №48 від 16.05.2022) на вказаний запит №141 від 12.05.2022 Відділом містобудування та архітектури Южноукраїнської міської ради повідомлено, що вказані у запиті №141 від 12.05.2022 документи відсутні у Відділі.
Рішенням Южноукраїнської міської ради від 28.07.2022 №1086 “Про відмову фізичній особі-підприємцю Сорочкіній Тетяні Вікторівні у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду під будівництво та обслуговування магазину за адресою: АДРЕСА_1 ” на підставі п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, ст. 31 Закону України “Про оренду землі”, ст.ст. 12, 93, 116, 118, 120, 123 Земельного кодексу України, Закону України “Про землеустрій”, та враховуючи рішення Южноукраїнської міської ради від 29.12.2011 №431, заяву Сорочкіної Т.В. від 30.01.2013 про виконання вимог паспорта прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності №ПР-047-09-11 від 2011, вирішено відмовити ФОП Сорочкіній Т.В. у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду під будівництво та обслуговування магазину за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною загальною площею 0,0070 га, із категорії земель – землі житлової та громадської забудови, за основним цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (п. 1 рішення). Вказане рішення мотивоване відсутністю містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки та рішення про присвоєння поштової адреси магазину.
При цьому, як встановлено судом першої інстанції, виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради звернувся до Вознесенської окружної прокуратури з листом від 02.08.2022 за № 21/02-34/1862 щодо вжиття органами прокуратури заходів представницького характеру з приводу незаконної реєстрації за Сорочкіною Т.В. права власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 .
За вказаним фактом Вознесенською окружною прокуратурою 10.08.2022 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42022152040000042 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України.
Крім того, відповідно до листа виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради №12/0234/1904 від 25.07.2023, наданого у відповідь на запит відділення поліції №3 Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області від 24.07.2023 №7415/63-2023, рішення щодо присвоєння поштової адреси – бул. Мрій, 5а не приймалося, а також повідомлено, оскільки в Южноукраїнській міській територіальній громаді не утворено виконавчий орган з питань державного архітектурно-будівельного контролю, повноваженні таких органів відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України “Про регулювання містобудівної документації” здійснює Державна інспекція архітектури та містобудування України через відповідних головних інспекторів будівельного нагляду, у зв`язку з чим у виконавчому комітеті відсутня інформація щодо введення експлуатацію даного об`єкту за даною адресою.
Так, 30.08.2023 за № 53/5-6503ВИХ-23 на адресу Державної інспекції архітектури та містобудування окружною прокуратурою скеровано запит щодо надання інформації з приводу отримання Сорочкіною Т.В. відповідних дозвільних документів для здійснення будівництва та введення в експлуатацію вказаного об`єкта нерухомого майна.
У відповідь на вказаний запит, Державна інспекція архітектури та містобудування (ДІАМ) листом №1548/05/18-23 від 12.09.2023 повідомила, що у розпорядженні ДІАМ не виявлено документів запитуваних у листі Вознесенської окружної прокуратури №53/5-6503вих-23 від 30.08.2023. У листі також зазначено, що у період з 16.09.2021 по дату надання відповіді ДІАМ не здійснювалися заходи державного архітектурно-будівельного контролю стосовно зазначеного у листі об`єкта будівництва.
Відповідно до інформації Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради №12/02-34/2922 від 04.12.2023 розміщення групи малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності – торгівельного комплексу промислових товарів в районі магазину “Старий друже” по бульвару Мрій (Курчатова) ФОП Сорочкіною Т.В. здійснювалося на підставі рішення Южноукраїнської міської ради від 29.12.2011 №431 та паспорту прив`язки групи малих архітектурних форм, розробленого у 2011 році КП “Архітектурно-проектне бюро”.
За результатом камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області Брагара Геннадія Йосиповича, проведеної Міністерством юстиції України за зверненням Вознесенської окружної прокуратури від 25.08.2023 №53/5-6398ВИХ- 23, складено акт від 01.11.2023, в якому встановлено наступне. За результатом розгляду заяви про державну реєстрацію права власності від 30.03.2018 № 27508166, поданої Сорочкіною Тетяною Вікторівною, державним реєстратором Брагарем Г.Й. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.04.2018 № 40474033, на підставі якого відкрито розділ у Державному реєстрі прав № 1523589548108 на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, магазин, розташований за адресою: Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, бульв. Курчатова, буд. 5а, та проведено державну реєстрацію права власності за заявником (номер запису 25576812). Згідно з відомостями Державного реєстру прав до заяви додано: технічний паспорт, виготовлений станом на 01.09.2017 виробничо- комерційним приватним підприємством “Делен”, відповідно до відомостей якого нежитлову будівлю побудовано у 1991; технічний опис об`єкта нерухомого майна від 01.09.2017 № 48КО, складений станом на 01.09.2017 виробничо-комерційним приватним підприємством “Делен”; довідку (витяг з погосподарської книги) від 23.11.2017 № 568/02-90-20, видану виконавчим комітетом Южноукраїнської міської ради Миколаївської області. Перевіркою встановлено, що заявником не подано, а державним реєстратором Брагарем Г.Й. не витребувано документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси та не направлено відповідний запит до органу, який проводив оформлення та/або реєстрацію прав про надання інформації, необхідної для державної реєстрації прав, що виникли до 01.01.2013. При цьому у заяві відсутні відомості про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Відтак, проведеною перевіркою було встановлено, що державним реєстратором Брагарем Г.Й. порушено вимоги статей 3, 10, 23 Закону, пунктів 12, 41 Порядку № 1127, оскільки проведено державну реєстрацію прав: за відсутності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; за відсутності документа,, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; без направлення відповідного запиту до органу, який проводив оформлення та/або реєстрацію прав про надання інформації, необхідної для державної реєстрації прав, що виникли до 01.01.2013.
Крім того, 17.10.2023 дізнавачем відділення поліції № 3 Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області складено протокол огляду місцевості, згідно з яким за участю начальника відділу екології, охорони навколишнього середовища та земельних відносин Южноукраїнської міської ради та заступника начальника відділу містобудування і архітектури Южноукраїнської міської ради було проведено огляд будівлі під назвою “Побутова хімія”, розташована неподалік перехрестя проспекту Соборності та бульвару Курчатова в м. Южноукраїнськ, а саме на відставні 50 м від вказаного перехрестя вздовж бульвару Курчатова, в ході якого було зафіксовано вказаний об`єкт, який за зовнішніми ознаками являє собою одноповерхову капітальну споруду з цоколем, дахом та стінами.
Відповідно до інформації Головного управління ДПС у Миколаївській області №792/5/14-29-24-02-02 від 25.01.2024 загальна сума сплачених ФОП Сорочкіною Т.В. податків за останній податковий період склала 54,8 тис. гривень. Крім того, зазначено, що інформація щодо наявних договорів оренди землі комунальної власності, розміру нарахованої та сплаченої орендної плати (орендна плата за земельну ділянку державної або комунальної власності), за земельну ділянку площею 0,0090 га по бульвару Мрій (Курчатова) в м. Южноукраїнську, Миколаївської області від органів виконавчої влади та місцевого самоврядування з 2019 року по теперішній час не надходила.
Судом першої інстанції встановлено, що 17.10.2024 відповідач звернувся до Южноукраїнської міської ради через ЦНАП з заявою від 17.10.2024 №533, в якій просив укласти договір оренди на земельну ділянку площею 0,0090 га, яка знаходиться за адресою бульвар Мрій 5А, м. Південноукраїнськ терміном на 10 років.
Разом з цим, 17.10.2024 адвокатом Демченко Н.В. було спрямовано адвокатський запит №630 до Южноукраїнської міської ради щодо надання нею інформації про наявність заборгованості у ФОП Сорочкіної Т.В. перед Южноукраїнськю міською радою за користування земельною ділянкою на якій розташоване спірне майно та у якій грошовій сумі, та яку загальну суму біло сплачено відповідачем за користування вказаною земельною ділянкою. В цей же день адвокатом Демченко Н.В. було спрямовано адвокатський запит №631 від 17.10.2024 р. до відділу містобудування та архітектури Южноукраїнської міської ради з проханням надати інформацію відносно характеристики нежитлової будівлі – чи знаходиться дана нежитлова будівля капітальною забудовою чи значиться якимось іншим видом забудови та на підставі яких державних будівельних норм або іншого чинного законодавства це визначено.
Так, за результатом розгляду вказаного адвокатського запиту №630 від 17.10.2024 виконавчим комітетом Южноукраїнської міської ради листом №22/01-34/2839 від 25.10.2024 повідомлено адвоката про відсутність сплати за встановлення земельного сервітуту в період 2022-2024 років від Сорочкіної Т.В. 
За результатом розгляду адвокатського запиту №631 від 17.10.2024 р. виконавчим комітетом Южноукраїнської міської ради листом №23/01-34/2807 повідомлено адвоката про те, що виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради ніколи не видавав громадянці Сорочкіній Т.В. довідку №568/04.90-40 від 23.11.2017.
За результатом розгляду заяви відповідача від 17.10.2024, Южноукраїнська міська рада листом №22/01-34/2838 від 25.10.2025 повідомила, що станом на сьогоднішній день відповідачем подано документи, не враховуючи попередніх зауважень, що викладені у рішенні №1086 від 28.07.2022. Разом з цим, позивачем у листі зазначено, що відповідно до вимог п. 5 ст. 36 Регламенту Южноукраїнської міської ради VII скликання в новій редакції затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради від 26.08.202 № 616, рада не має права виносити рішення, що суперечать раніше прийнятим рішенням ради індивідуальної дії, зокрема у випадку прийняття відмовного рішення ради індивідуального характеру, відповідне питання може бути внесено на розгляд ради після скасування попереднього відмовного рішення ради в судовому порядку. Оскільки на сьогоднішній день рішення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 28.07.2022 № 1086 є чинним, повторне звернення із заявою з тими самими вимогами є неможливим.
Враховуючи вказане, Вознесенською окружною прокуратурою в порядку ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” направлено запит від 10.10.2023 за № 53/5-7470вих-23 до Южноукраїнської міської ради, в якому Міську раду як власника забудованої земельної ділянки поінформовано про виявлені порушення під час використання ФОП Сорочкіною Т.В. земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а також запитано інформацію щодо вжиття міською радою заходів позовного характеру за викладеними обставинами. Крім того, як повідомляє прокурор, на факт самочинного будівництва вказувалось в іншому запиті прокурора від 28.11.2023 за № 53/5-8564вих.-23, який скеровувався на адресу Южноукраїнської міської ради при з`ясуванні наявності підстав для представництва інтересів держави прокурором.
Однак, як зазначає прокурор, Южноукраїнська міська рада листом від 13.10.2023 за №21/02-34/2537 повідомила, що звернення до суду щодо скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості у АДРЕСА_1 , визнання права власності на самочинно збудоване приміщення магазину з компенсацією його вартості, з питання знесення самочинно збудованого приміщення магазину за рахунок Сорочкіної Т.В., або за власний рахунок з компенсацією Сорочкіною Т.В. витрат на знесення будівлі не заплановано.
Вознесенська окружна прокуратура направила Южноукраїнській міській раді повідомлення №53/5-5840вих-24 від 13.08.2024, в якому повідомила про намір здійснення Вознесенською окружною прокуратурою представництва інтересів держави в особі Южноукраїнської міської ради шляхом пред`явлення відповідного позову.
Проаналізувавши апеляційну скаргу в межах її доводів, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Насамперед судова колегія зазначає, що оскільки у даному випадку підставність представництва прокурором інтересів держави апелянтом жодним чином не оспорюється, вказані обставини колегією суддів в силу вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу не досліджуються та не переглядаються.
Щодо позиції апелянта про те, що у Міської ради відсутні права на вказану земельну ділянку, оскільки остання не є зареєстрованою, а відтак – відсутні права на пред`явлення позову.
Судова колегія звертає увагу на те, що за змістом ч. 2 ст. 60 Закону України від 21.05.1997 «Про місцеве самоврядування в Україні», підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.
У п. 10 прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону передбачено, зокрема, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. 
Із уведенням у дію 01.01.2002 нового Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України.
Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях Земельного кодексу України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді.
Тобто, всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002 перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у Земельному кодексі України.
З 01.01.2013 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», за змістом п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:
а) земельні ділянки на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;
б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.
Таким чином, у комунальній власності територіальної громади м. Південноукраїнськ (колишн. – Южноукраїнськ) перебувають усі землі в межах м. Південноукраїнськ, крім земельних ділянок приватної та державної власності, незалежно від стану формування земельної ділянки (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 19.09.2023 у справі №902/639/22).
Розташування земельної ділянки на території відповідного міста свідчить про те, що така земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в силу закону через її територіальне розташування в межах населеного пункту, а тому право власності на таку земельну ділянку та право розпорядження нею шляхом прийняття відповідного рішення належить органу місцевого самоврядування, який діє у відповідних правовідносинах від імені територіальної громади міста, - міській раді. 
Отже, право власності територіальної громади виникає на відповідні землі комунальної власності в силу їх територіального розташування в межах населеного пункту (постанова Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/6317/18).
Відтак, даному випадку право комунальної власності на спірну земельну ділянку загальною площею 0,0090 га, яка розташована в районі магазину “Старий друже” по бульвару Мрій (Курчатова) у місті Південноукраїнськ (Южноукраїнськ) підтверджено розташуванням цієї земельної ділянки у межах м. Одеси.
В той же час обов`язок щодо спростування зазначеної презумпції належними, допустимими та достовірними доказами покладається саме на ту особу, яка її заперечує, а оцінка таких доказів здійснюється судами з урахуванням вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України.
Разом з тим, відповідачем не спростовано за допомогою належних, допустимих та вірогідних доказів той факт, що саме Південноукраїнська міська рада є власником земельної ділянки загальною площею 0,0090 га, яка розташована в районі магазину “Старий друже” по бульвару Мрій (Курчатова) у місті Південноукраїнськ. 
При цьому, судова колегія зауважує, що відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на цю землю.
Так, положення п. 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» передбачає, що «державна реєстрація речових прав на земельні ділянки … здійснюється в порядку, встановленому законом», що з урахуванням змісту п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону лише визначає порядок державної реєстрації права, однак не змінює моменту, з якого земля вважається комунальною власністю відповідних територіальних громад в силу закону.
Державна реєстрація є не підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не можна (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №917/553/17).
Щодо формування спірної земельної ділянки.
Згідно із частинами 1 - 4, 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6, 7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 зазначено, що земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі. 
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 922/1646/20 та від 04.03.2021 у справі № 922/3463/19.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, спірна земельна ділянка не є сформованою (не визначений кадастровий номер), тобто не може бути об`єктом цивільних прав (зокрема, об`єктом оренди), разом з тим, її розташування в межах м. Південноукраїнськ визначає Міську раду як суб`єкта, уповноваженого на її формування та розпорядження нею, відповідно до вимог чинного законодавства.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд відхиляє протилежну позицію відповідача.
Щодо доводів апелянта про те, що він користується спірною земельною ділянкою на законних підставах.
Так, в апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що між ФОП Сорочкіною Т.В. та Міською радою існують договірні правовідносини, враховуючи «мовчазну згоду» останньої щодо користування відповідачем земельною ділянкою після закінчення дії сервітуту та сплати за неї оренди. Тобто, сторони договору продовжують виконання умов договору навіть без укладення додаткових договорів. На підтвердження цього аргументу, відповідач посилається на правову позицію, викладену ОП КГС ВС у постанові від 15.05.2020 у справі №910/5410/19 та постанові КГС ВС від 20.12.2018 у справі №910/2822/18;
Дійсно, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі №910/5410/19 (на яку посилається апелянт) містяться наступні висновки: "суть поновлення договору оренди … полягає у тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору у його поновленні. Відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді" і у такому випадку орендар, у силу закону, може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Однак, судова колегія звертає увагу на те, що у даному випадку мова йде не про орендні взаємовідносини сторін.
Так, за своєю правовою сутністю сервітутне користування відрізняється від користування на правах оренди, а тому право оренди і право сервітуту не можна ототожнювати.
Згідно зі ст. 395 Цивільного кодексу України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.
Стаття 401 Цивільного кодексу України визначає сервітут як право користування чужим майном, яке може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно до положень ст. 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
Статтею 98 Земельного кодексу України встановлено, зокрема, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.
Власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів як, зокрема: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; … з) інші земельні сервітути (ст. 99 Земельного кодексу України). 
У розумінні наведених положень потреба у встановленні сервітуту може виникнути тоді, коли неможливо задовольнити відповідній особі власні потреби будь-яким іншим способом. Договір про встановлення сервітуту має бути направлений на реалізацію зазначеної потреби і слугувати цілі за якої нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.
При цьому, згідно з ч. 5 ст. 403 Цивільного кодексу України, сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
Отже, земельний сервітут встановлюється у виняткових випадках - коли в інший спосіб неможливо задовольнити потреби особи, в інтересах якої встановлюється сервітут, при цьому встановлення земельного сервітуту не може призводити до позбавлення власника (землекористувача) земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, права володіння, користування та розпорядження нею (постанова Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 918/86/22).
Відповідно до приписів ст. 100 Земельного кодексу України, сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки.
З викладеного вище вбачається, що сервітут це право обмеженого користування чужим майном (зокрема земельною ділянкою), потреба у встановленні якого виникає у тих випадках, коли власник майна чи інша особа не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, а відтак право сервітуту може поширюватися і на частину земельної ділянки, яка не сформована і якій не присвоєно кадастровий номер, враховуючи, що наявність чи відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку не впливає на виникнення та наявність права комунальної власності відповідної ради, як і не впливає на це встановлення земельного сервітуту.
Разом із тим, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України "Про оренду землі").
За змістом положень частин 1, 2 ст. 15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.
Статтею 25 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендар земельної ділянки має право отримувати продукцію і доходи, що кореспондується з положеннями статті 775 Цивільного кодексу України (наймачеві належить право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані в результатів користування річчю, переданою у найм).
За змістом наведених правових положень договір оренди землі, на відміну від договору сервітуту, передбачає передачу орендареві повноважень щодо володіння та користування об`єктом оренди, що відповідає змісту статей 24, 25 Закону України "Про оренду землі".
Отже, основна відмінність між договором про встановлення сервітуту та договором оренди земельної ділянки полягає в тому, що встановлення земельного сервітуту не припиняє прав власника (землекористувача) земельної ділянки, щодо якої встановлений сервітут, володіти, користуватися (згідно з цільовим призначенням земельної ділянки) та розпоряджатися нею, у той час як договір оренди надає орендареві права володіння та користування орендованою земельною ділянкою та зобов`язує його повернути земельну ділянку після закінчення договору оренди орендодавцеві. Таким чином, в орендних правовідносинах земельна ділянка вибуває з володіння та користування орендодавця, в той час як власник (землекористувач) земельної ділянки, обтяженої сервітутом, продовжує володіти і користуватися нею згідно з її цільовим призначенням.
Відповідно, підстави припинення або продовження договору особистого строкового сервітуту відмінні від підстав припинення або продовження договору оренди землі, регулюються різними нормами законодавства і реалізації відповідних дій відрізняються 
Так, право оренди землі припиняється на підставах ст. 141 Земельного кодексу України, ст. 31 Закону України «Про оренду землі», а поновлення договору оренди землі здійснюється у відповідності до приписів ст. 32-2 Закону України «Про оренду землі» та ст. 126-1 Земельного кодексу України.
В свою чергу, випадки припинення дії земельного сервітуту передбачені ст. 406 Цивільного кодексу України та ст. 102 Земельного кодексу України, зокрема, - у випадках: … г) закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут; … д) порушення власником сервітуту умов користування сервітутом. На вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадках: а) припинення підстав його встановлення; б) коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням.
Продовження договору особистого строкового земельного сервітуту здійснюється шляхом укладання додаткової угоди або прийняття органом місцевого самоврядування нового рішення, якщо інше не передбачено самим договором. Заявник має подати клопотання до місцевої ради (чи іншого власника землі) до закінчення строку дії поточного договору.
У відповідності до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Як зазначалось вище, договір строкового особистого сервітуту від 30.03.2012 за №00002, укладений між Южноукраїнською міською радою та фізичною особою-підприємцем Сорочкіною Тетяною Вікторівною (сервітуарій), укладено на 5 років, тобто - до 30.03.2017.
Крім того, рішенням Міської ради від 29.12.2011 № 431, на підставі якого було укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту, передбачено, що відповідачу розміщення групи малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності дозволяється строком на 5 років.
Відповідно до умов п.п. є) п. 4.4. договору, після завершення дії договору відповідач був зобов`язаний припинити використання і повернути частину земельної ділянки, на якій встановлено особистий сервітут, в попередньому стані Міській раді.
За умовами п. 5.3. договору, він підлягає припиненню за умов і в порядку, передбачених ст. 406 Цивільного кодексу України. А за п. 5.4. договору, останній втрачає чинність у разі його припинення.
Частиною 1 ст. 406 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.
Судова колегія звертає увагу на те, що можливість автоматичного продовження строку дії договору особистого сервітуту від 30.03.2012 умовами цього договору не передбачена.
Разом з цим, як було встановлено судом першої інстанції, відповідач звертався 03.03.2017 до Міської ради з проханням поновити договір особистого строкового сервітуту, проте, за умовами цього договору, а саме: п. 2.1 останнього, його дія може бути продовжена за домовленістю сторін і для цього сторони не пізніше як за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомляють одна одну у письмовій формі. Продовження строку договору оформлюється додатковою угодою.
Отже, судова колегія наголошує на тому, що:
- відповідач звернувся до позивача з відповідним проханням з пропуском строку, що визначений в п. 2.1. договору строкового особистого сервітуту від 30.03.2012;
- позивач взагалі не повідомляв сервітуарія (відповідача) про намір продовжити дію відповідного договору;
- додаткової угоди щодо продовження строку договору строкового особистого сервітуту між сторонами не укладалось;
- нового рішення органу місцевого самоврядування щодо укладення аналогічного договору або продовження існуючого Міською радою не приймалось;
- «мовчазна згода» власника землі для продовження строку договору строкового особистого сервітуту не передбачена ні законодавством, ні умовами відповідного договору.
Отже, апеляційна колегія вважає, що закінчення строку, на який було встановлено сервітут, зумовлює припинення дії договору, на підставі якого відповідач користувався спірною земельною ділянкою.
Схожа позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі №905/2765/17.
Окремо судова колегія зазначає, що предметом доказування у цій справі не є наявність або відсутність підстав для продовження ФОП Сорочкіній Т.В. права користування спірною земельною ділянкою відповідно до договору строкового особистого сервітуту від 30.03.2012.
Таким чином, після закінчення строку, передбаченого рішенням Міської ради, та з огляду на закінчення терміну дії договору від 30.03.2012 і паспорту прив`язки, у відповідача були відсутні належні правові підстави для використання спірної земельної ділянки та розміщення на ній будь-яких споруд після 30.03.2017.
Стосовно аргументів апелянта про те, що матеріалами справи не доведено факту капітального будівництва, оскільки відсутні докази того, що позивачем здійснювалась оцінка класу спірного об`єкта нерухомості, а за позицією відповідача, ним була проведена лише реконструкція тимчасової споруди.
В контексті зазначеного судова колегія враховує, що на час прийняття Міською радою рішення від 29.12.2011 №431 “Про розміщення підприємцем Сорочкіною Тетяною Вікторівною групи малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності – торгівельного комплексу промислових товарів в районі магазину “Старий друже” по бульвару Курчатова” та укладення між сторонами договору від 30.03.2012 №00002 статтею 99 Земельного кодексу України серед видів земельних сервітутів було передбачено сервітут для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм).
Відповідно до ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (у редакції чинній на момент укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки) тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів". Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.
Аналогічні положення щодо визначення поняття тимчасової споруди містяться у пункті 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за № 1330/20068 (Порядок №244) (в редакції на момент укладення договору встановлення особистого строкового сервітуту).
Відповідно до Порядку №244, підставою для розміщення тимчасової спори є паспорт прив`язки тимчасової споруди. Встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив`язки тимчасової споруди (п. 2.1, п. 2.20).
Паспорт прив`язки тимчасової споруди – це комплект документів, у яких визначено місце встановлення тимчасової споруди на топографо-геодезичній основі М 1:500, зовнішній архітектурний вигляд тимчасової споруди та схема благоустрою прилеглої території; стаціонарна тимчасова споруда - споруда, яка має закрите приміщення для тимчасового перебування людей і по зовнішньому контуру площу до 30 кв.м. (п. 1.4 Порядку №244).
З огляду на зазначене, судова колегія звертає увагу на те, що апелянт своїми аргументами протирічить фактичним обставинам даної справи, а саме: у матеріалах даної справи міститься Паспорт прив`язки групи малих архітектурних форм шифр ПР-047-09-11, що виготовлений у 2011 Комунальним підприємством “Архітектурно-проектне бюро” та який ФОП Сорочкіна Т.В. надала Відділу архітектури та містобудування виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради (заява вх. №01-13 від 30.01.2013) після укладення договору від 30.03.2012.
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до цього Паспорту групи малих архітектурних форм Комунальне підприємство “Архітектурно-проектне бюро” здійснювало роботи по двох (2) торговельних павільйонах із площами по 30 кв.м. кожний.
При цьому, згідно з Технічним паспортом (інвентаризаційна справа 48КО) на громадський будинок – нежитлову будівлю, магазин, розташований за адресою: м. Южноукраїнськ, б-р Курчатова, 5а, що виготовлений виробничо-комерційним приватним підприємством «ДЕЛЕН» станом на 01.09.2017 на замовлення Сорочкіній Т.В., відповідний магазин вже має загальну площу 73 кв.м. Більш того, даний магазин має фундамент (бутовий).
Однак, як зазначалось вище, тимчасова споруда торговельного призначення для здійснення підприємницької діяльності встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту та має бути не більше 30 кв.м. Тобто, законом чітко встановлені вимоги, які відносять будь-які споруди до тимчасових і недотримання таких вимог виключають можливість віднесення споруд з іншими характеристиками до тимчасових.
При цьому, суд також враховує, що зазначаючи про те, що відповідачем проведена лише реконструкція дозволених на встановлення споруд, апелянт не надає суду жодних дозвільних документів, проектів тощо на підставі яких відповідачем була здійснена така реконструкція. 
Відтак, судова колегія відхиляє відповідні аргументи апелянта.
Щодо самочинності будівництва нежитлової будівлі, магазину.
За змістом ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій цієї статті особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
При цьому, судова колегія враховує, що порядок оформлення й отримання дозвільних документів на будівництво об`єктів регламентовано Законом України “Про регулювання містобудівної діяльності” від 17.02.2011 №3038-VI (далі - Закон №3038-VI), який встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, Порядком виконання підготовчих і будівельних робіт, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України “Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт” від 13.04.2011 №466, а також іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону №3038-VI, об`єктами будівництва є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури (крім трубопроводів внутрішньогосподарських меліоративних систем).
Судова колегія звертає увагу на те, що аналіз статті 26 Закону №3038-VI дає підстави зазначити, що процес отримання дозвільної документації на будівництво можна ініціювати лише після:
- одержання замовником або проектувальником вихідних даних;
- розробки проектної документації та проведення у випадках, передбачених законодавством, її експертизи;
- затвердження проектної документації.
Порядок, вимоги й основний перелік дозвільних документів, що надають право на виконання будівельних робіт, різняться залежно від класу наслідків об`єкта, який планують будувати.
Виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт заборонено.
Без отримання містобудівних умов та обмежень проект будівництва розробляють на підставі будівельного паспорта забудови присадибних, дачних і садових земельних ділянок. Однак, земельна за адресою: м. Південноукраїнськ (Южноукраїнськ), б-р Мрій (Курчатова), 5а не відноситься до числа присадибних, дачних і садових земельних ділянок. Протилежного відповідачем не доведено.
Водночас, відповідно до п. 6 Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №406 (далі – Перелік №406), не потребують документів, що дають право на виконання будівельних робіт, зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема: навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків - щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків.
Тобто, даним пунктом (6) визначено відповідний перелік об`єктів, які не потребують оформлення дозвільної документації, коли будівництво планується на присадибній, садовій або дачній ділянці, до яких, як вже зазначено, спірна земельна ділянка не відноситься. Крім того, вказаним пунктом також прямо встановлено, що виконання відповідних будівельних робіт стосується лише зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів.
З огляду на зазначене, оскільки за умовами договору встановлення строкового особистого сервітуту від 30.03.2012, спірна земельна ділянка не була відведена для мети розміщення на неї будь-яких інших об`єктів, ніж тимчасові споруди, і Міською радою не приймалось жодного рішення про внесення відповідних змін до договору від 30.03.2012; у матеріалах справи відсутні будь-які дозвільні документи, що свідчать про існуюче у ФОП Сорочкіної Т.В. право виконувати будівельні роботи на земельній ділянці комунальної власності; в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт не приймавсяь; проектна документація на проведення будівельних робіт не погоджувалась та до містобудівного кадастру не вносилась, що свідчить про відсутність у відповідача права будувати на земельній ділянці капітальні об`єкти, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що магазин загальною площею 73 кв.м, розташований за адресою: м. Південноукраїнськ (Южноукраїнськ), б-р Мрій (Курчатова), 5а, є об`єктом самочинного будівництва.
Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, також прямо визначені статтею 376 Цивільного кодексу України.
Частинами 3 – 5 ст. 376 Цивільного кодексу України, відповідно встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо ж власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Отже, знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості, відповідно до ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України, є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.
Формулювання положень ст. 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Ураховуючи наведене, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки (ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України).
Висновки щодо способу захисту прав власника земельної ділянки у разі зведення на ній самочинного будівництва шляхом задоволення вимоги про знесення самочинно побудованого нерухомого майна є усталеними в судові практиці Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22, від 20.07.2022 у справі №923/196/20, Верховного Суду від 06.11.2019 у справі №910/14328/17, від 01.07.2020 у справі №755/3782/17, від 02.06.2021 у справі №910/14524/19 тощо).
Таким чином, виходячи з приписів ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України, відсутність письмової згоди власника на забудову земельної ділянки, оформленого рішенням Південноукраїнської міської ради про відведення земельної ділянки під будівництво/реконструкції конкретного об`єкта, поряд із заявленою вимогою знести самовільно збудований об`єкт, є достатньою підставою для прийняття судом рішення про знесення самовільно побудованої споруди.
Щодо аргументів апелянта відносно того, що позивачем порушено процедуру звернення до суду з вимогою про звільнення земельної ділянки, оскільки такому зверненню мало передувати, зокрема, винесення припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності органом державного архітектурно-будівельного контролю, то судова колегія вказує, що даний факт лише свідчить про підтвердження позиції прокурора відносно обґрунтування підстав для представництва в суді, враховуючи наведену прокурором бездіяльність компетентного органу.
Крім того, наявність або відсутність припису органу ДАБК жодним чином не впливає на порушення у вигляді забудови земельної ділянки, яка для такої забудови не відводилась та проти чого виступає власник ділянки, отже, не є обов`язковою передумовою для подання позову про знесення об`єкта самочинного будівництва.
Щодо доводів апелянта про не надання судом першої інстанції оцінки строків позовної давності, враховуючи те, що строк дії сервітут закінчився ще 2017 році, а позов подано у 2024. 
Насамперед, судова колегія знов звертає увагу на суперечливу позицію відповідача, якій спочатку зазначає, що між сторонами існують договірні відносини через «мовчазну згоду» позивача без укладений додаткових угод до договору встановлення строкового особистого сервітуту від 30.03.2012, а потім вказує на те, що строк дії сервітуту закінчився ще у 2017 році.
Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). 
Натомість негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. 
Предметом негаторного позову є вимога власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне чинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей.
Отже, власник має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.
Подібний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 30.07.2019 у справі №926/3881/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №924/1220/17. 
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України). 
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). 
З наведеного слідує, що звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження.
Крім того, у постанові у справі №910/1310/19 Верховним Судом викладено правовий висновок про те, що умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).
Близькі за змістом висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 30.07.2019 у справі №926/3881/17, від 07.04.2021 у справі №308/13730/15, від 29.10.2021 у справі №916/1769/20.
Однією з умов застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в разі наявності таких відносин здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів (аналогічний за змістом правовий висновок наведено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18, постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №916/1666/18).
Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом усунення перешкод у користуванні цим майном. 
А тому, на негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
Такий підхід у судовій практиці також є досить усталеним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 20.06.2023 у справі №554/10517/16-ц, постанова Верховного Суду від 09.08.2023 у справі №922/1832/19).
З огляду на те, що спірна земельна ділянка комунальної власності не передана відповідачу в користування, однак, він здійснив на даній земельній ділянці самовільне будівництво об`єкту нерухомості, чим осіб перешкоджає Міській раді реалізувати права користування та розпорядження земельною ділянкою, то заявлений прокурором позов має розглядатися саме як негаторний, який, як зазначено вище, є єдиним належним способом захисту у спірних правовідносинах. Тому, застосування строку позовної давності у даному випадку не є можливим.
Більш того, за ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Заява про застосування позовної давності може бути також розглянута в апеляційному суді, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції (постанова ВСУ від 11.02.2015 № 6-246цс14).
Аналогічний висновок наведений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 367/2259/15 та від 27.03.2019 по справі № 727/5743/15-ц, відповідно до якого оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то заява про застосування позовної давності може бути розглянута апеляційним судом, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Водночас, судова колегія наголошує на тому, що з огляду на матеріали справи вбачається, що заяв про застосування наслідків спливу позовної давності до ухвалення рішення судом першої інстанції не було подано а ні відповідачем, а ні його представником.
Суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін (близький за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі №756/8056/19, від 15.10.2024 у справі № 903/64/22 (903/266/22).
Але, у даному випадку справу №915/1015/24 судом першої інстанції розглянуто за участі представника відповідача. 
Враховуючи зазначене, з урахуванням положень ст. 267 Цивільного кодексу України, необґрунтованим є твердження апелянта про ненадання судом першої інстанції оцінки строкам давності у спірних правовідносинах.
Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73 ГПК України). 
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відтак, приймаючи до уваги положення чинного законодавства і встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування оскаржуваних висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.
При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суду обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України".
Тому, відносно частини інших аргументів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони були досліджені судом, проте, не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, оскільки не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду Миколаївської області 18.08.2025 у справі №915/1015/24, а лише фактично свідчать про незгоду відповідача з останніми, проте, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Судова колегія вважає, що місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам; висновки суду не суперечать матеріалам справи; обставини, які мають значення по справі, судом установлені правильно. Порушень норм матеріального та процесуального права не установлено, оскаржене рішення є вмотивованим. Місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Хаджинастасиу проти Греції»), у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.08.2025 у справі №915/1015/24 за наведених апелянтом доводів та мотивів апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Сорочкіної Тетяни Вікторівни задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.08.2025 у справі №915/1015/24 залишається без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Сорочкіної Тетяни Вікторівни залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.08.2025 у справі №915/1015/24 залишити без змін.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.
Повний текст постанови складений та підписаний 11.05.2026.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Принцевська Н.М.