Справа №461/231/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2026 року.           м.Львів.

Галицький районний суд міста Львова 

в складі:
головуючого судді Юрківа О.Р.,
за участю:
секретаря судового засідання Некоз М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові цивільну за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокатеса Фролова Надія Василівна до Акціонерного Товариства «Ідея Банк», за участю третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» про захист прав споживачів, та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка в інтересах якої діє представниця позивача - адвокатеса Фролова Надія Василівна звернулась до суду з відповідним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 17.08.2017 між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та позивачкою укладено кредитний договір №Z60.288.71072, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 63 957,00 грн., а позичальник зобов`язується одержати кредит та повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) (п. 1.1. Договору). Строк кредитування, відповідно до п. 1.2. Договору, становить 36 місяців. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. На виконання умов договору, позивачем сплачено відповідачу 123 460,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_1 за підписом директора Департаменту кредитного адміністрування АТ «Ідея Банк» Романа Куніцького. Зазначена виписка складена 16.11.2023, при цьому позивач зазначає, що після вказаної дати платежів не робив. 16.11. 2023 між АТ «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОНАТІ» укладено договір факторингу №16/11-23, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором №Z60.288.71072 від 17.08.2017 перейшло до останнього. 29.12.2023 ТОВ «Фінансова компанія «СОНАТІ» відступило право вимоги за кредитним договором №Z60.288.71072 від 17.08.2017 Товариству з обмеженою відповідальністю «САНФОРД КАПІТАЛ», про що було укладено договір факторингу №29/12-23. Отже, станом на дату подання даного позову поточним кредитором за кредитним договором №Z60.288.71072 від 17.08.2017 є ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ», що і стало підставою для залучення останнього в якості третьої особи на стороні Відповідача, адже у разі задоволення позовних вимог та визнання нікчемними окремих пунктів кредитного договору змінюється обсяг та зміст зобов`язань Позивача, а також обсяг прав вимоги, які перейшли до нового кредитора. Вважає, що встановивши в кредитному договорі №Z60.288.71072 від 17.08.2017 умову про необхідність сплати плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно, в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, банк не повідомив, які конкретно послуги за вказану плату надаються позичальнику. Розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи, вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими. Враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх із споживачем при укладенні вказаного кредитного договору, то положення договору щодо обов`язку позичальника сплатити за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемним. Як вже було зазначено, позивач сплатив відповідачу за спірним кредитним договором 123 460,00 грн. Останнє підтверджується випискою від 16.11.2023 по рахунку № НОМЕР_1 . Вказаний рахунок зазначений у п. 2.1. Кредитного договору як такий, що є транзитним для здійснення погашення заборгованості, з якого банк списував та розподіляв перераховані позичальником кошти. Загальна сума, зарахована в якості оплати комісії за обслуговування кредиту складає 62 014,91 грн. Окрім цього представник позивача просить стягнути моральну шкоду, оскільки протиправна поведінка відповідача полягає не лише у включенні до договору нікчемних умов, але й у подальшому використанні таких умов як підстави для фінансових вимог, у тому числі шляхом передачі права вимоги третій особі та ініціювання судового спору. Враховуючи наведене, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09.01.2026 року відкрито загальне позовне провадження у справі.
22.01.2026 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача, в якому зазначає, що належним відповідачем за позовом боржника про застосування наслідків нікчемності правочину в частині комісії (зокрема, проведення перерахунку заборгованості по договору, чи стягнення коштів сплаченої комісії), є особа, якій належить право вимоги за цим договором - кредитор, а у випадку заміни кредитора - новий кредитор, всі права вимоги за кредитним договором з усіма додатковими договорами та угодами до нього, було відступлене Банком до ТОВ «Санфорд Капітал» , що в принципі і не заперечується позивачем. Позивачем не доведено вини Банку у її стражданнях, як і не доведено сам факт цих страждань. Отже , АТ «Ідея Банк» не є належним відповідачем за даною справою, не доведена вина банку, а також позов подано з порушенням термінів позовної давності.
26.01.2026 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.02.2026 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду справу.
Представник позивачки у судове засідання не з`явився. Надав заяву, в якій зазначив, що справу просить розглянути у їх відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з`явився, у відзиві зазначає, що судове засідання просить проводити у їхній відсутності.
Третя особа у судове засідання не з`явилась, хоча повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило. 
Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка осіб, належним чином повідомлених про час та місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви, тому за таких обставин суд вважає за можливе розглянути заяву у відсутності представника позивача, оскільки у матеріалах справи є достатньо необхідних доказів про права та обов`язки сторін, їх взаємовідносини для постановлення судом законного та об`єктивного рішення. 
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
17.08.2017 між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та позивачкою укладено кредитний договір №Z60.288.71072, відповідно до якого банк надано позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 63 957,00 грн.,./ а. с. 25-28/.
Згідно п.п.1.3., 1.4. Договору, за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 6% (маржу банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням правління банку, становить 9,5%, що разом з маржою банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15,5%. Пунктом 1.10. Договору встановлено, що за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: Надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом, тощо; Надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; Опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.
16.11. 2023 між АТ «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОНАТІ» укладено договір факторингу №16/11-23, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором №Z60.288.71072 від 17.08.2017 перейшло до останнього.
29.12.2023 ТОВ «Фінансова компанія «СОНАТІ» відступило право вимоги за кредитним договором №Z60.288.71072 від 17.08.2017 Товариству з обмеженою відповідальністю «САНФОРД КАПІТАЛ», про що було укладено договір факторингу №29/12-23. 
Отже, станом на дату подання даного позову поточним кредитором за кредитним договором №Z60.288.71072 від 17.08.2017 є ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ»,.
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»)продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Згідно із пунктом 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до частини 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1, та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління НБУ постановою № 49 від 08 червня 2017 року затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Так, відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З врахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Отже, щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».
Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено.
З аналізу наведеного, слід дійти висновку, що фактично на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць послуги з надання інформації по рахункам позичальника мають оплатний характер, що суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Отже, з урахуванням нікчемності умов кредитного договору про внесення плати за обслуговування кредитної заборгованості та з урахуванням проведених позичальником платежів, які неправомірно зараховано як плату за обслуговування кредитної заборгованості, суд приходить до висновку, що вказані позовні вимоги слід задовольнити повністю, оскільки такі підтвердженні належними та допустимими доказами.
Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності.
Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК).
За загальним правилом, яке міститься у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з частиною третьою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.
Частиною першою статті 267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.
За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.
У постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №638/16768/19 вказано, що для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, належить застосовувати частину третю статті 261 ЦК України. Перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину, незалежно від того, чи був такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання. Причому такий початок перебігу стосується будь-яких наслідків нікчемного правочину.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, згідно якого, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) встановлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався до 30.06.2023.
Разом із цим, у зв`язку з введенням на території України з 24.02.2022 воєнного стану, що діє до цього часу, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України» було доповнено пунктом 19, яким визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії (в редакції Закону №2120-ІХ від 15.03.2022), а з 30.01.2024 пункт 19 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України» викладено в новій редакції «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану» (редакція Закону №3450-IX від 08.11.2023).
Вказана стаття виключена на підставі Закону України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності, який набрав чинності 04.09.2025, тобто вже після звернення позивача з позовом до суду.
Оскільки строки, визначені ст. ст. 257, 258 ЦК України продовжувались на строк дії карантину, а на час дії воєнного стану перебіг позовної давності спочатку продовжувався, а в подальшому був зупинений, немає підстав вважати пропущеним строк позовної давності за вимогами позивача.
Що стосується позовної вимоги про стягнення з АТ «Ідея Банк» на користь позивачки моральної шкоди у розмірі – 10000,00 грн., то суд приходить до висновку, що така не підлягає до задоволення, оскільки, позивачем не доведено, яким чином АБ «Ідея Банк» спричинено їй моральну шкоду, з врахуванням того, що суд задовольняє позовні вимоги щодо обслуговування кредитної заборгованості, що є сатисфакцією у цих правовідносинах які є договірними, та передбачають певний ризик, пов`язаний із деталями виконання договірних умов, що сторони усвідомлюють при укладенні договору. 
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У пунктах 3, 5постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Таким чином, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковими умовами для відшкодування шкоди є наявність таких елементів:
1.наявність шкоди;
2.протиправність діяння її заподіювача;
3.наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача;
4.наявність вини заподіювача.
Відсутність одного з зазначених елементів виключає можливість покладення відповідальності на суб`єкта.
З матеріалів справи не вбачається факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.
Таким чином, позов позивача підлягає до часткового задоволення в частині стягнення з відповідача сплачених за кредитним договором №Z60.288.71072 від 17.08.2017, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачка звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви. Таким чином, з банку на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1331 грн. 20 коп., що відповідає вимогам ч.1 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. .62, 81, 128, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 351-355 ЦПК України, ст.ст. 4, 15, 16, 203, 207, 215, 526, 530, 612, 625, 629, 1049, 1054, 1167 ЦК України, Законом України «Про споживче кредитування`Закон України «Про захист прав споживачів» суд, –

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, код ЄДРПОУ:19390819), 62 014,91 грн. сплачених за кредитним договором №Z60.288.71072 від 17.08.2017, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості.
Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, код ЄДРПОУ:19390819) на користь держави судовий збір в розмірі 1331,20 грн. 
У задоволенні решти вимог відмовити за безпідставністю.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.
Повний текст рішення складено 28.04.2026 року.

Суддя     О.Р. Юрків.