ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

22 червня 2026 року	Справа №160/3673/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бондар М.В. розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, 

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - ГУ ПФУ в Донецькій області, відповідач-2), в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійною фонду України в Донецькій області №047050033160 від 17.12.2025 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи: з 16.08.1982 до 04.06.1984, з 10.09.1984 до 30.06.1986, з 01.07.1986 до 03.07.1987, з 11.01.1989 до 10.02.1989, з 05.04.1989 до 05.11.1989, з 28.08.1990 до 23.09.1991, з 01.01.1992 до 09.02.1993, з 05.05.1984 до 21.08.1984, та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він 10.12.2025 звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі – Закон №1058-IV). Рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області №047050033160 від 17.12.2025 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Зі змісту спірного рішення вбачається, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи: з 16.08.1982 до 04.06.1984, з 10.09.1984 до 30.06.1986, з 01.07.1986 до 03.07.1987, з 11.01.1989 до 10.02.1989, з 05.04.1989 до 05.11.1989, з 28.08.1990 до 23.09.1991, з 01.01.1992 до 09.02.1993, з 05.05.1984 до 21.08.1984. Позивач звертає увагу, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві. За викладених обставин, позивач вважає спірне рішення відповідача-2 протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Ухвалою суду від 23.02.2026 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою суду встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідачів.
11.03.2026 до суду від представника відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому ГУ ПФУ в Донецькій області проти задоволення позову заперечує, зазначаючи, що позивач звернувся із заявою від 10.12.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV. Вік заявника - 60 років 03 місяці. Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01.01.2025 до 31.12.2025 - не менше 32 років. Страховий стаж заявника на дату звернення становить 30 років 07 місяців 14 днів. За доданими документами до страхового стажу не враховано періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16.08.1982: з 16.08.1982 до 04.06.1984, оскільки запис про звільнення не завірено печаткою уповноваженої особи, чим порушено пункт 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях” від 20.06.1974 №162 (далі - Інструкція №162); з 01.07.1986 до 03.07.1987, з 11.01.1989 до 10.02.1989, оскільки відсутні номери наказів і дати наказів при прийнятті на роботу та звільненні з роботи, чим порушено пункт 2.13 та пункт 2.26 Інструкції №162; період роботи в колгоспі з 05.04.1989 до 05.11.1989, оскільки відсутні відомості про встановлений мінімум та кількість відпрацьованих вихододнів роботи в громадському господарстві, що є порушенням основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, що затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310 “Про трудові книжки колгоспників”; з 28.08.1990 до 23.09.1991, оскільки наявне виправлення в даті звільнення та номері наказу про звільнення, яке не завірено належним чином, чим порушено пункт 2.9 Інструкції №162; період роботи в російській федерації з 01.01.1992 до 09.02.1993, оскільки періоди роботи на територій російської федерації, починаючи з 01.01.1992 не зараховуються до стажу у зв`язку з припиненням з 01.01.2023 Росією та з 19.06.2023 Україною участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. До страхового стажу не зараховано період військової служби з 05.05.1984 до 21.08.1984 згідно з військовим квитком серії НОМЕР_2 від 05.05.1984, оскільки ім`я заявника в військовому квитку не відповідає паспортним даним, а саме в військовому квитку ім`я заявника – « ОСОБА_2 », а згідно з паспортними даних ім`я заявника російською – « ОСОБА_2 », чим порушено пункт 26 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993. Рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 17.12.2025 № 047050033160 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Відповідач-1 відзив до суду не подав, про причини неподання відзиву суд не повідомив.
На підставі частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 10.12.2025 звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком.
За принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії за віком та додані до неї матеріали розглянуто ГУ ПФУ в Донецькій області.
Рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 17.12.2025 №047050033160 відповідач-2 відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи. У рішенні вказано, що пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону №1058-IV, становить 60 років. Вік заявника - 60 років 03 місяці. Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01.01.2025 до 31.12.2025 - не менше 32 років. Страховий стаж - 30 років 07 місяців 14 днів. За доданими документами до страхового стажу не враховано періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16.08.1982: з 16.08.1982 до 04.06.1984, оскільки запис про звільнення не завірено печаткою уповноваженої особи, чим порушено пункт 4.1 Інструкції №162; з 10.09.1984 до 30.06.1986, оскільки дата звільнення містить виправлення, не завірене належним чином, чим порушено пункт 2.9. Інструкції №162; з 01.07.1986 до 03.07.1987, з 11.01.1989 до 10.02.1989, оскільки відсутні номери наказів і дати наказів при прийнятті на роботу та звільненні з роботи, чим порушено пункт 2.13 та пункт 2.26 Інструкції №162; період роботи в колгоспі з 05.04.1989 до 05.11.1989, оскільки відсутні відомості про встановлений мінімум та кількість відпрацьованих вихододнів роботи в громадському господарстві, що є порушенням основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, що затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310 “Про трудові книжки колгоспників”; з 28.08.1990 до 23.09.1991, оскільки наявне виправлення в даті звільнення та номері наказу про звільнення, яке не завірено належним чином, чим порушено пункт 2.9 Інструкції №162; період роботи в російській федерації з 01.01.1992 до 09.02.1993, оскільки періоди роботи на територій російської федерації, починаючи з 01.01.1992 не зараховуються до стажу у зв`язку з припиненням з 01.01.2023 Росією та з 19.06.2023 Україною участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. До страхового стажу не зараховано період військової служби з 05.05.1984 до 21.08.1984 згідно з військовим квитком серії НОМЕР_2 від 05.05.1984, оскільки ім`я заявника в військовому квитку не відповідає паспортним даним, а саме в військовому квитку ім`я заявника – « ОСОБА_2 », а згідно з паспортними даних ім`я заявника російською – « ОСОБА_2 », чим порушено пункт 26 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993. 
Позивач, не погодившись з відмовою відповідача-2 у призначення йому пенсії за віком, звернувся до суду з цим позовом. 
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
У статті 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон №1058-IV
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
На підставі частини 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 (далі – Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. 
Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Статтею 62 Закону №1788-XII та пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 передбачено, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж роботи (далі – Порядок №637).
У трудовій книжці позивача серії НОМЕР_3 від 16.08.1982 містяться наступні записи:
Сулацький завод «ДАГЕЛЕКТРОАВТОМАТ»
№1: 16.08.1982 – зарахований учнем слюсаря інструментальника в інструментальний цех;
№2: 13.09.1982 – переведений у зварювальний цех учнем слюсаря збірника електричних машин та апаратів;
№3: 22.10.1982 – присвоєно перший розряд слюсаря збірника електричних машин та апаратів;
№4: 04.06.1984 – звільнений із заводу у зв`язку з призовом у ряди Радянської армії;
№5-№6: 06.1984-09.1984 – служба в рядах Радянської армії;
№7: 10.09.1984 – прийнятий у зварювальний цех слюсарем збірником електричних машин та апаратів;
№8: 30.06.1986 – звільнений із заводу за власним бажанням, ст. 31 КЗпП РРФСР;
№9: 01.07.1986 – прийнятий в профком помічником кіномеханіка клубу;
№10: 03.07.1987 – звільнений за власним бажанням;
…
№17: 11.01.1989 – прийнятий в школу в якості концертмейстера;
№18: 10.02.1989 – звільнений зі школи за власним бажанням;
№19: 05.04.1989 – прийнятий в колгосп «Радянська Росія» в тваринництво за договором;
№20: 05.11.1989 – звільнений з колгоспу «Радянська Росія» у зв`язку з закінченням договору;
….
№23: 28.08.1990 – прийнятий в мале підприємство «БМА» слюсарем-механіком;
№24: 23.09.1991 – звільнений за власним бажанням, переходом на завод «ДЕА»;
Завод «ДАГЕЛЕКТРОАВТОМАТ»
№25: 23.09.1991 – прийнятий в механічну дільницю автоматником другого розряду переводом з «БМА»;
№ 26: 09.02.1993 – звільнений із заводу за власним бажанням, ст. 31 КЗпП РРФСР.
Зі змісту спірного рішення вбачається, що до страхового стажу позивача не було зараховано такі періоди:
- з 16.08.1982 до 04.06.1984 згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 16.08.1982, оскільки запис про звільнення не засвідчений печаткою підприємства або уповноваженої особи, що, на думку відповідача-2, є порушенням пункту 4.1 Інструкції № 162;
- з 10.09.1984 до 30.06.1986, оскільки дата звільнення містить виправлення, не завірене належним чином, чим, на переконання відповідача-2, порушено пункт 2.9. Інструкції №162;
- з 01.07.1986 до 03.07.1987 та з 11.01.1989 по 10.02.1989, оскільки у записах трудової книжки відсутні дата та номер наказу про прийняття на роботу і звільнення з роботи, що, на думку відповідача-2, не відповідає вимогам пунктів 2.13 та 2.26 Інструкції № 162;
- період роботи в колгоспі з 05.04.1989 до 05.11.1989, оскільки відсутні відомості про встановлений мінімум трудової участі та кількість відпрацьованих вихододнів у громадському господарстві, що, на думку відповідача-2, суперечить Основним положенням про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310 «Про трудові книжки колгоспників»;
- з 28.08.1990 до 23.09.1991, оскільки наявні виправлення у даті звільнення та номері наказу про звільнення, які не засвідчені у встановленому порядку, що, на думку відповідача-2, є порушенням пункту 2.9 Інструкції № 162;
- період роботи на території російської федерації з 01.01.1992 до 09.02.1993, оскільки, за твердженням відповідача-2, такі періоди не підлягають зарахуванню до страхового стажу у зв`язку з припиненням участі російської федерації та України в Угоді про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992;
- період військової служби з 05.05.1984 до 21.08.1984, підтверджений військовим квитком серії НОМЕР_2 , оскільки ім`я заявника у військовому квитку зазначено як « ОСОБА_2 », тоді як у паспорті громадянина України російською мовою воно зазначене як « ОСОБА_2 », що, на думку відповідача-2, не дає можливості однозначно ідентифікувати особу та не відповідає вимогам пункту 26 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637.
Отже, підстави для незарахування відповідачем-2 спірних періодів роботи (з 16.08.1982 до 04.06.1984, з 10.09.1984 до 30.06.1986; з 01.07.1986 до 03.07.1987, з 11.01.1989 до 10.02.1989, з 28.08.1990 до 23.09.1991) до страхового стажу позивача фактично зводяться до недоліків в оформленні записів трудової книжки, а саме: відсутності засвідчення запису про звільнення печаткою підприємства або уповноваженої особи; відсутності у записах трудової книжки дати та номера наказу про прийняття на роботу і звільнення з роботи; наявності виправлень у даті звільнення та номері наказу про звільнення, які не засвідчені у встановленому порядку.
З цього приводу, суд зазначає таке.
В Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162 (далі - Інструкція №162), яка діяла під час оформлення частини записів в спірні періоди в трудовій книжці позивача, було передбачено:
1.1. Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців. Трудові книжки ведуться усім робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які пропрацювали понад 5 днів, зокрема сезонних і тимчасових працівників, і навіть на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
2.1. Заповнення трудових книжок і вкладишів до них проводиться мовою союзної, автономної республіки, автономної області, автономного округу, біля яких розташоване дане підприємство, установа, організація, і офіційною мовою СРСР.
2.2. Заповнення трудової книжки вперше виробляється адміністрацією підприємства у присутності працівника пізніше тижневого терміну від часу прийому працювати.
До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження та заохочення: нагородження орденами та медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи у роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження та заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку та статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видано дипломи, про використані винаходи та раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
2.3. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу.
2.8. Виправлені відомості про роботу, про переклади на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та ін повинні повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження чи невідповідності їх фактично виконуваної роботі виправлення відомостей про роботу провадиться на підставі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці.
2.12. Зміни записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові та дату народження здійснюються адміністрацією за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, імені, по батькові та ін.) та з посиланням на номер та дату цих документів. Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рисою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище чи ім`я, по батькові, дата народження та записуються нові дані. Посилання на відповідні документи записуються на внутрішній стороні обкладинки та засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. У такому ж порядку за необхідності вносяться зміни до відомостей про освіту, професію, спеціальність.
2.25. Записи про причини звільнення повинні проводитись у трудовій книжці у точній відповідності до формулювання чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Наприклад, "Звільнено за згодою сторін, п. 1 ст. 29 КзпПр РРФСР".
При розірванні трудового договору з ініціативи робітника або службовця з причин, з якими законодавство пов`язує надання певних пільг та переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Наприклад, "Звільнений за власним бажанням у зв`язку із зарахуванням до вищого навчального закладу, ст. 31 КзпПр РРФСР" або "Звільнений за власним бажанням у зв`язку з направленням за комсомольською путівкою на будівництво (вказується назва ударної комсомольської забудови), ст. 31 КзпПр РРФСР".
При розгляді та затвердженні трудовим колективом кандидатури передовиків виробництва для направлення на навчання до вищих та середніх спеціальних навчальних закладів з виплатою стипендії за рахунок коштів підприємства у трудовій книжці проводиться запис: "Звільнений від роботи у зв`язку з направленням на навчання (вказується вищий або середній спеціальний навчальний заклад) підприємство), ст. 31 КзпПр РРФСР".
При розірванні трудового договору з ініціативи робітника чи службовця у зв`язку з переїздом до іншої місцевості порядку організованого набору робочих запис про звільнення вноситься у трудову книжку із зазначенням цієї причини. Наприклад, "Звільнений за власним бажанням у зв`язку з направленням на роботу з організованого набору робітників для роботи на підприємстві (вказується конкретне підприємство), ст. 31 КзпПр РРФСР".
4.1. При звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження і заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Враховуючи вищезазначене, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Крім того, нормативно-правовими актами не передбачено визнання трудової книжки недійсною в разі виявлених помилок.
Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Щодо посилань відповідача-2 на те, що періоди роботи позивача з 16.08.1982 до 04.06.1984, з 10.09.1984 до 30.06.1986; з 01.07.1986 до 03.07.1987, з 11.01.1989 до 10.02.1989 та з 28.08.1990 до 23.09.1991 не підлягають зарахуванню до страхового стажу, суд зазначає таке.
Підстави для незарахування зазначених періодів фактично зводяться до недоліків в оформленні окремих записів трудової книжки, а саме: відсутності засвідчення запису про звільнення печаткою підприємства або уповноваженої особи, відсутності у записах трудової книжки дати та номера наказу про прийняття на роботу і звільнення з роботи, а також наявності виправлень у даті звільнення та номері наказу про звільнення, які не засвідчені у встановленому порядку.
Суд вважає, що вказані неточності у веденні трудової книжки мають формальний (технічний) характер та самі по собі не можуть бути підставою для обмеження права позивача на соціальний захист і пенсійне забезпечення. Такі недоліки не спростовують факту роботи позивача у відповідні періоди та не свідчать про недостовірність внесених до трудової книжки відомостей.
При цьому обов`язок щодо належного ведення, оформлення та зберігання трудових книжок покладається на роботодавця, а тому працівник не може нести негативні наслідки через можливі помилки або недоліки в оформленні кадрової документації, допущені посадовими особами підприємства.
За таких обставин суд доходить висновку, що наведені відповідачем-2 недоліки оформлення трудової книжки не є достатньою правовою підставою для відмови у зарахуванні зазначених періодів роботи до страхового стажу позивача.
Здійснивши аналіз інформації, зазначеної у трудовій книжці серії НОМЕР_3 від 16.08.1982 та з урахуванням того, що недоліки в оформленні документі не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації права на пенсійне забезпечення, суд приходить до висновку про наявність підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 16.08.1982 до 04.06.1984, з 10.09.1984 до 30.06.1986; з 01.07.1986 до 03.07.1987, з 11.01.1989 до 10.02.1989 та з 28.08.1990 до 23.09.1991.
Щодо незарахування відповідачем-2 періоду роботи позивача з 05.04.1989 до 05.11.1989, оскільки відсутні відомості про встановлений мінімум трудової участі та кількість відпрацьованих вихододнів у громадському господарстві, що, на думку ГУ ПФУ в Донецькій області, суперечить Основним положенням про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310 «Про трудові книжки колгоспників», суд зазначає таке.
Як було зазначено вище, позивач у період з 05.04.1989 до 05.11.1989 працював у колгоспі «Радянська Росія», що підтверджується записами №19-№20 у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_3 від 16.08.1982.
Відповідно до частин 1, 2 статті 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
В Основних положеннях про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 14.03.1975 №310 містилися наступні вимоги:
1. Трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів.
2. Трудові книжки ведуться усім членів колгоспів з прийняття їх у члени колгоспу.
5. До трудової книжки колгоспника вносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом до членів колгоспу, припинення членства у колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, припинення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум трудової участі у громадському господарстві, його виконання; відомості про нагородження та заохочення: нагородження орденами та медалями, присвоєння почесних звань, нагородження та заохочення за успіхи в роботі, передбачені статутом та правилами внутрішнього розпорядку колгоспу, інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видано дипломи, про використані винаходи та раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
6. Всі записи у трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особи та печаткою.
13. Відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа.
Відповідно до пункту 1 Порядку №637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. 
Згідно з абзацом 1 пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз норм законодавства, що регулюють питання підтвердження трудового стажу, свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи особи, є трудова книжка. При цьому обов`язок щодо належного ведення та оформлення записів у трудовій книжці покладається на роботодавця або уповноважених ним осіб, а не на працівника. Необхідність підтвердження трудового стажу іншими документами виникає лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Суд зазначає, що відсутність у трудовій книжці відомостей про встановлений мінімум трудової участі та кількість відпрацьованих вихододнів є недоліком оформлення документації, який не може автоматично свідчити про відсутність факту роботи позивача у спірний період. Наявні у трудовій книжці записи про прийняття на роботу та звільнення з колгоспу підтверджують перебування позивача у трудових відносинах протягом зазначеного часу.
Формальні неточності або недоліки у веденні кадрової документації, допущені роботодавцем, не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації її конституційного права на соціальний захист та пенсійне забезпечення. Покладення негативних наслідків таких недоліків на працівника суперечить принципам справедливості та правової визначеності.
За таких обставин суд дійшов висновку, що відсутність у трудовій книжці відомостей про мінімум трудової участі та кількість відпрацьованих вихододнів сама по собі не є достатньою підставою для незарахування до страхового стажу позивача періоду роботи в колгоспі «Радянська Росія» з 05.04.1989 до 05.11.1989.
Оскільки факт роботи позивача у зазначений період підтверджується записами у трудовій книжці, а відповідачем-2 не надано доказів недостовірності відповідних записів чи відсутності трудових відносин, суд вважає, що період роботи позивача в колгоспі «Радянська Росія» з 05.04.1989 до 05.11.1989 підлягає зарахуванню до його страхового стажу.
Щодо незарахування відповідачем-2 періоду роботи позивача на території російської федерації з 01.01.1992 до 09.02.1993, оскільки, за твердженням відповідача-2, такі періоди не підлягають зарахуванню до страхового стажу у зв`язку з припиненням участі російської федерації та України в Угоді про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, суд зазначає таке.
Згідно з частиною 2 статті 4 Закону №1058-IV, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
13.03.1992 Україна стала учасником Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від (далі - Угода).
Відповідно до статті 1 Угоди, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 5 Угоди встановлено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.
Отже дія цієї угоди розповсюджувалася на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держав-учасниць угоди.
В силу положень статті 6 Угоди, призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Відповідно до статті 11 зазначеної Угоди, необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
З огляду на викладене, цією Угодою визначено стаж, який підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії.
Відповідно до абзаців 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Аналіз вищенаведених норм вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, враховуються при встановленні права на пенсію. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.
Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.
Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
01.12.2022 Верховна Рада України прийняла Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі Закон №2783-IX), який набрав чинності 23.12.2022 і яким постановила зупинити у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст.417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст. 162).
Проте суд зазначає, що відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
В Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/99 від 09.02.1999 щодо тлумачення частини першої вказаної статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.
За статтею 151-1 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.
Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.06.2018 у справі № 820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.
Таким чином, положення Закону №2783-IX підлягають застосуванню щодо правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто з 23.12.2022, а положення Постанови №1328 з 02.12.2022.
Суд зазначає, що оскільки позивач працював у російській федерації в той час, коли вказані в цьому судовому рішенні міжнародні договори були чинні, у відповідача-2 не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача з 01.01.1992 до 09.02.1993 згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_3 від 16.08.1982.
За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що період роботи позивача з 01.01.1992 до 09.02.1993 підлягає врахуванню до його страхового стажу.
Щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду військової служби з 05.05.1984 до 21.08.1984 згідно з військовим квитком серії НОМЕР_2 , оскільки ім`я заявника у військовому квитку зазначено як « ОСОБА_2 », тоді як у паспорті громадянина України російською мовою воно зазначене як « ОСОБА_2 », що, на думку відповідача-2, не дає можливості однозначно ідентифікувати особу та не відповідає вимогам пункту 26 Порядку № 637, суд зазначає таке.
Записами у військовому квитку від 05.05.1984 серії НОМЕР_4 , виданому на ім`я « ОСОБА_1 », ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджено проходження строкової військової служби з 05.05.1984 до 21.08.1984.
Відповідно до статті 56 Закону №1788-XII у стаж роботи, що дає право на трудову пенсію, зараховується військова служба, незалежно від місця її проходження.
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону Україну «Про оборону України», зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону Україну «Про оборону України», особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Записами у військовому квитку серії НОМЕР_2 , виданому 05.05.1984 на ім`я « ОСОБА_1 », ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджується проходження позивачем строкової військової служби у період з 05.05.1984 до 21.08.1984.
Водночас, зазначений період проходження строкової військової служби також підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_3 , оформленої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Суд звертає увагу, що дата народження особи, зазначена у військовому квитку та інших документах позивача, є однаковою. Крім того, збігаються прізвище та по батькові особи, а відмінність полягає виключно у написанні імені – « ОСОБА_2 » та « ОСОБА_2 ». На переконання суду, така розбіжність має формальний характер та не може свідчити про належність документів різним особам.
Формальні неточності у написанні персональних даних за відсутності сумнівів щодо ідентифікації особи не можуть бути підставою для обмеження права особи на соціальний захист та пенсійне забезпечення. Сукупність наявних у справі доказів дає можливість встановити, що військовий квиток серії НОМЕР_2 належить саме позивачу.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що наявна розбіжність в одній літері імені не перешкоджає ідентифікації особи позивача та не спростовує факту проходження ним строкової військової служби у зазначений період. 
Відтак, підстави для незарахування до страхового стажу періоду військової служби з 05.05.1984 до 21.08.1984 відсутні.
Водночас, суд зазначає, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_3 від 16.08.1982 містить записи, зокрема:
№4: 04.06.1984 – звільнений із заводу у зв`язку з призовом у ряди Радянської армії;
№5-№6: 06.1984-09.1984 – служба в рядах Радянської армії;
№7: 10.09.1984 – прийнятий у зварювальний цех слюсарем збірником електричних машин та апаратів.
Таким чином, відповідно до записів трудової книжки позивач перебував у трудових відносинах до 04.06.1984 включно.
Разом із цим, із записів у військовому квитку вбачається, що позивач призваний на строкову військову службу 05.05.1984.
Оскільки судом визнано та зараховано до страхового стажу період роботи позивача до 04.06.1984 включно, період з 05.05.1984 по 04.06.1984 не може бути додатково зарахований як період проходження військової служби, оскільки законодавством не передбачено одночасне зарахування одного й того самого календарного періоду до страхового стажу за різними підставами.
За таких обставин до страхового стажу підлягає зарахуванню період проходження позивачем військової служби з 05.06.1984 до 21.08.1984.
На підставі частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи вказані критерії суд приходить до висновку, що рішення відповідача-2 винесено необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; упереджено; непропорційно, зокрема без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Отже, рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 17.12.2025 №047050033160 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, є протиправним та підлягає скасуванню.
З урахуванням зарахованих судом у цій справі періодів трудової діяльності позивача та проходження ним військової служби, страховий стаж ОСОБА_1 становить більше 32 років.
Відповідно до частини 1 статті 45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією.
Враховуючи те, що позивач звернувся за призначенням пенсії за віком 10.12.2025, пенсія має бути призначена ОСОБА_1 саме з 10.12.2025.
Разом з тим саме ГУ ПФУ в Донецькій області як структурний підрозділ органу, що мав розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком, визначено засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності відповідно до пункту 4.2. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1, рішення якого про відмову в призначенні пільгової пенсії оскаржила позивач, є суб`єктом владних повноважень, який має призначити пенсію позивачу за віком.
Викладене свідчить, що у ГУ ПФУ в Дніпропетровській області відповідно до приписів Порядку №22-1 відсутні повноваження щодо призначення позивачу пенсії за віком.
За наведених обставин позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 1331,20 грн, що підтверджується до платіжною інструкцією №2BQA-1Z44-YE3E від 09.02.2026.
Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2, рішенням якого порушені права позивача, в сумі 665,60 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (адреса: вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 21910427), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (адреса: пл. Соборна, 3, м. Слов`янськ, Донецька обл., 84122; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 13486010) про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійною фонду України в Донецькій області №047050033160 від 17.12.2025 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи: з 16.08.1982 до 04.06.1984, з 10.09.1984 до 30.06.1986, з 01.07.1986 до 03.07.1987, з 11.01.1989 до 10.02.1989, з 05.04.1989 до 05.11.1989, з 28.08.1990 до 23.09.1991, з 01.01.1992 до 09.02.1993, з 05.06.1984 до 21.08.1984, та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 10.12.2025.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області судові витрати у розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок. 
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Бондар