Справа № 174/1732/25
п/с № 2/174/151/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року  м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді - Ілюшик І.А., 
за участю: секретаря – Троцько О.В.,
представника відповідача – Боголіп Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Вільногірськ, Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі – АТ «Українська залізниця») на свою користь 7 497,70 грн недоплаченої частки заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за 2017-2022 роки та 5 079,71 грн компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати станом на 30.11.2025.
В обґрунтування позову посилається на те, що він працював в «Дніпровське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», 01.09.2025 продовжено дію трудового договору у ВП «Дніпровське локомотивне депо» філії «Локомотивна компанія» АТ «Українська залізниця» де він і працює по цей час на посаді чергового локомотивного депо. 
У 2017 році, 2018 році, 2019 році, 2020 році, 2021 році позивачу надавалась щорічна графікова тарифна відпустка. З цього приводу він звертався кожного разу при наданні відпустки з особистою заявою до керівника з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Позивач вважає, що в порушення Колективних договорів йому не надавалась матеріальна допомога на оздоровлення в повному розмірі. Крім того, позивач вважає, що з відповідача на його користь необхідно стягнути, крім недоплаченої частки заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за 2017-2022 роки, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати станом на 30.11.2025 у сумі 5 079,71 грн. 
Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 02.01.2026 відкрито спрощене позовне провадження по даній справі з повідомленням (викликом) сторін, та запропоновано відповідачу подати відзив на позов з доказами його обґрунтування. 
Ухвалами Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 02.02.2026 та від 01.06.2026 задоволені клопотання представників відповідача про проведення судових засідань в режимі відеоконференції.
У відзиві на позов представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. З набранням чинності ЗУ № 1774-VIII від 06.12.2016 обчислення місячної тарифної ставки позивача з застосуванням в якості розрахункової величини мінімальної заробітної плати стало недопустимим в силу імперативного припису закону. Окрім того, зазначеним Законом передбачено, що норма щодо незастосування розрахункової величини у вигляді мінімальної заробітної плати, застосовується до осіб які уклали колективні договори незалежно від їх дій чи бездіяльності, оскільки встановлено, що до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тому у діючому Колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб», встановленого Законом.
Позивач звертався до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди в листопаді 2021 року. Судовим рішенням у справі 174/760/21 Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 (середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.10.2021 по день винесення рішення (16.01.2023) в розмірі 19 9451,40 грн без урахування податків та обов`язкових зборів. І на той час позивачем не було заявлено та не включено в позовні вимоги як частина заробітку матеріальна допомога на оздоровлення, хоча розрахунок позовних вимог виконувався позивачем на підставі довідок та іншої отриманої інформації. Таким чином, вважають, що позивач пропустив строк звернення з позовом до суду встановлений ст. 233 КЗпП України, оскільки з часу отримання позивачем наказу про звільнення минуло більше року (ст. 234 КЗпП України), тому просять застосувати строки позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення недоплаченої частки заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати. Інші доводи викладені у відзиві очевидно відносяться до обставин іншої справи, оскільки вказано, що з позовом звернулась позивачка, а не позивач ОСОБА_1 (а.с. 38-42).
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились. Представник подав заяву про розгляд справи за їх відсутності від 07.01.2026 (а.с. 36).
Представник відповідача АТ «Українська залізниця» Боголіп Ю.В. приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, застосувати строк позовної давності. Також зазначила, що після набрання чинності Законом України № 1774-VІІІ була прийнята постанова, якою встановлено, що замість мінімальної заплати буде застосовуватись величина у 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 23.06.1993 працює на підприємстві відповідача на різних посадах, а з 01.09.2025 продовжено дію трудового договору у виробничому підрозділі «Дніпровське локомотивне депо» філії «Локомотивна компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді чергового локомотивного депо (зворотного) відділу експлуатації (зворотного депо П`ятихатки), що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 17-20).
Позивачем надано копію витягу з Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки (з внесеними змінами та доповненнями) та копію витягу з Колективного договору відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровське локомотивне депо» на 2014-2015 рр. (а.с. 21-25). 
Відповідно до копії довідки про відпустки за період 01.01.2017-14.03.2022 Філії «Локомотивна компанія» Виробничий підрозділ «Дніпровське локомотивне депо» від 01.12.2025, ОСОБА_1 перебував у відпустці: 24.06.2017-01.08.2017, наказ № 338/вд від 24.05.2017; 15.06.2018-21.07.2018, наказ № 317/вд від 29.05.2018; 08.02.2019-25.03.2019, наказ № 58/в від 21.01.2019; 17.03.2020-02.05.2020, наказ № 97/в від 14.02.2020; 09.04.2021-26.05.2021, наказ № 152/в від 19.03.2021; 23.10.2024-29.11.2024, наказ № 655/в від 19.11.2024 (а.с. 26). 
Відповідно до копії листа Структурного підрозділу «Дніпровське локомотивне депо» від 19.11.2025 № 22, суми виплаченої (нарахованої) матеріальної допомоги ОСОБА_1 з 01.01.2017 по 14.03.2022 становлять: 2017 рік червень у сумі – 2 913 грн 20 коп.; 2018 рік вересень у сумі – 2 716 грн 09 коп.; 2019 рік червень у сумі – 2 716 грн 09 коп.; 2020 рік березень у сумі – 2 987 грн 96 коп.; 2021 рік квітень у сумі – 2 987 грн 96 коп.; з 01.01.2022 по 14.03.2022 - 0 грн 00 коп. (а.с. 27).
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, судовим рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області у справі 174/760/21 Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 (середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.10.2021 по день винесення рішення (16.01.2023) в розмірі 199 451,40 грн без урахування податків та обов`язкових зборів.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За приписами ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
За приписами ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов’язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників і роботодавців.
Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 73 Закону України «Про колективні договори та угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України встановлено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов’язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно зі ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов’язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Як вбачається з матеріалів страви, п. 3.1.16 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» та п. 3.1.14 Колективного договору відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровське локомотивне депо» на 2014-2015 рр., які є чинними по цей час (пролонговані відповідно до ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди»), встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника, у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.
Пунктом 1.4. Колективного договору визначено, що необхідні зміни, доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників дистанції колії, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні керівництва дистанції колії і профспілкового комітету, а всі інші - на конференції трудового колективу.
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, становив на рівні 1600,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 000,00 грн, мінімальний розмір заробітної плати становив 3200,00 грн.
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, становив на рівні 1762,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 205,50 грн, мінімальна заробітна плата по Україні становила 3 723,00 грн.
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, становив 1921,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2401,25 грн, мінімальна заробітна плата по Україні складала 4 173,00 грн.
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, становив 2 102,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 627,50 грн, мінімальна заробітна плата по Україні до вересня місяця складала 4 723,00 грн.
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, становив 2 270,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 837,50 грн, мінімальна заробітна плата по Україні складала 6 000,00 грн.
Щодо доводів відповідача АТ «Українська залізниця». 
Судом не приймаються доводи представника відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Так, ст. 22, 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом’якшують або скасовують відповідальність особи. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. 
Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.
Проаналізувавши у сукупності положення ст. 22, 58 Конституції України, ст. 9 КЗпП України суд дійшов висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотньої сили.
Таким чином, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив його право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги.
Таким чином, перевіривши розрахунок позивача у межах заявлених вимог, суд доходить висновку, що недоплачена частка заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за 2017-2021 роки (включно) становить 7 497,70 грн: 
286,80 грн – недоплачена частка заробітної плати за 2017 рік (3 200,00 грн мінімальна заробітна плата в Україні у 2017 році – 2 913,20 грн сума, яка була виплачена); 
1 006,91 грн – недоплачена частка заробітної плати за 2018 рік (3 723,00 грн мінімальна заробітна плата в Україні у 2018 році – 2 716,09 грн сума, яка була виплачена); 
1 456,91 грн – недоплачена частка заробітної плати за 2019 рік (4 173,00 грн мінімальна заробітна плата в Україні у 2019 році – 2 716,09 грн сума, яка була виплачена); 
1 735,04 грн – недоплачена частка заробітної плати за 2020 рік (4 723,00 грн мінімальна заробітна плата в Україні у 2020 році (01.01.2020 - 31.08.2020) – 2 987,96 грн сума, яка була виплачена); 
3 012,04 грн – недоплачена частка заробітної плати за 2021 рік (6 000,00 грн мінімальна заробітна плата в Україні у 2021 році (з 01.01.2021 по 30.11.2021) – 2 987,96 грн сума, яка була виплачена).
Відповідно, з АТ «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в розмірі 7 497,70 грн. Відповідач доказів на спростування розрахунку не надав.
Щодо вимоги позивача про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв’язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Статтею 1 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв’язку з порушенням їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 вказаного закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв’язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Відповідно до статі 3 даного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов’язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Отже, сума компенсації втрати частини доходів позивачу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з АТ «Українська залізниця» станом на 30.11.2025 складає 5 079,71 грн. Відповідач доказів на спростування розрахунку не надав.
Щодо пропуску строку звернення до суду для вирішення трудового спору.
Як зазначає представник позивача, позивач звертався до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди в листопаді 2021 року. Судовим рішенням у справі 174/760/21 Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 (середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.10.2021 по день винесення рішення (16.01.2023) в розмірі 19 9451,40 грн. без урахування податків та обов`язкових зборів. І на той час позивачем не було заявлено та не включено в позовні вимоги як частина заробітку матеріальна допомога на оздоровлення, хоча розрахунок позовних вимог виконувався позивачем на підставі довідок та іншої отриманої інформації. Таким чином, вважають, що позивач пропустив строк звернення з позовом до суду встановлений ст. 233 КЗпП України.
Суд враховує, що спірні правові відносини виникли до 19.07.2022, позивач не може бути обмежений будь-яким строком, а тому вважає, що відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності до вимог позивача.
Доводи представника відповідача щодо обізнаності позивача про порушення його права, суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем не надано належних доказів, які б свідчили про те, що позивач міг усвідомлювати невідповідність фактично виплаченої суми тій, яка мала бути нарахована. 
Тому, аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов’язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов’язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.
Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Керуючись ст. 10, 11, 76-82, 133, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати – задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ЄДРПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 12 577,41 грн, з яких: 7 497,70 грн – недоплачена частка заробітної плати (матеріальна допомога на оздоровлення) за 2017-2021 роки (включно) та 5 079,71 грн – компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати станом на 30.11.2025 без урахування податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ЄДРПОУ 40075815) на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,20 грн. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.  

Сддя І.А.Ілюшик