Справа № 524/2214/26
Провадження №2/524/2861/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.06.2026 
Автозаводський районний суд міста Кременчука в складі:
головуючого судді – Ковальчук Т. М.,
за участю секретаря судових засідань – Воблікової І. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Айкон Дебт Колекшн» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
УСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Айкон Дебт Колекшн» (далі – ТОВ «ФК Айкон Дебт Колекшн») звернулося до суду із зазначеною позовною заявою, у якій просило стягнути з ОСОБА_1 (далі – відповідач, ОСОБА_1 ) 7520,10 грн заборгованості за договором № 674359 від 14 травня 2021 року, а також 2662,40 грн витрат зі сплати судового збору.
В обґрунтування позову ТОВ «ФК Айкон Дебт Колекшн» вказувало, що 14 травня 2021 року між ТОВ ««Фінансова компанія «Джобер»» та ОСОБА_1 укладено договір № 674359, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 2100,00 грн строком на 29 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9% за кожен день користування кредитом.
Загальний розмір заборгованості за договором № 674359 від 14 травня 2021 року становить 7520,10 грн, з яких: 2100,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 5420,10 грн – за нарахованими процентами.
30 листопада 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Джобер» та ТОВ «ФК Айкон Дебт Колекшн» уклали договір факторингу № 1-30/11/2023, за умовами якого ТОВ «ФК Айкон Дебт Колекшн» набуло право грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором № 674359 від 14 травня 2021 року.
Ухвалою від 19 березня 2026 року Автозаводський районний суд міста Кременчука відкрив провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Позивач в судове засідання не з`явився; звернувся до суду з заявою, у якій просив проводити розгляд справи без участі його представника; проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
13 квітня 2026 року позивач звернувся до суду з заявою про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, у якій просив стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 13000,00 грн.
01 червня 2026 року представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначив, що позивачем не надано беззаперечних доказів того, що саме відповідач ОСОБА_1 проходив процедуру верифікації, створював особистий кабінет та ініціював отримання коштів. Сама по собі наявність «Довідки про ідентифікацію», сформованої в односторонньому порядку самим кредитором, не є належним та достатнім доказом волевиявлення відповідача на укладення електронного правочину в розумінні Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Закону України «Про електронну комерцію», а також статті 207 ЦК України. Долучена позивачем інформаційна довідка № 1102/2026-1 від 11 лютого 2026 року не є документом первинного бухгалтерського обліку, в розумінні чинного законодавства, який би підтверджував факт переказу коштів на рахунок відповідача, в ній також відсутні відомості про особу отримувача, тому не може свідчити про факт отримання відповідачем коштів. За умовами кредитного договору № 674359 від 14 травня 2021 року сума кредиту становить 2100,00 грн, кредит надавався строком до 29 календарних днів з моменту підписання цього договору та перерахування (видачі) коштів позичальнику, тобто строк дії договору закінчився 10 червня 2021 року, однак із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачу були нараховані проценти до 19 серпня 2021 року, тобто поза межами строку дії договору, що не відповідає умовам договору. Відповідач заперечує проти розміру відшкодування судових витрат, оскільки вони непропорційні до предмета спору та просить зменшити їх до 2000,00 грн.
У відповіді на відзив позивач заперечував щодо доводів відповідача, зокрема, вказав, що між останнім та первісним кредитором було укладено кредитний договір в електронній формі, підписання якого здійснювалося шляхом застосування електронного підпису відповідача. Зазначений підпис було сформовано із використанням одноразового ідентифікатора, направленого на номер мобільного телефону, зазначений відповідачем під час укладення договору. Введення одноразового персонального ідентифікатора і є вчиненням дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, а саме – акцептом. Щодо відсутності доказів перерахування коштів позивач зазначає, що відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може самостійно отримати виписку по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування та отримання кредитних коштів. Однак відповідачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорі, або доказів того, що зазначений картковий рахунок йому не належить.
У судове засідання сторони не з`явилися, звернулися до суду з заявами про розгляд справи без їх участі. 
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з частиною першою статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За правилами частини другої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України від 03 вересня 2015 року № 675-VIII «Про електронну комерцію» (далі – Закон № 675-VIII) електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
За правилами частини дванадцятої статті 11 цього Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону № 675-VIII, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями статті 12 цього Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З урахуванням викладеного, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі з використанням КЕП, є таким, що укладений у письмовому вигляді.
Суд установив, що 14 травня 2021 року ТОВ ««Фінансова компанія «Джобер»» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 674359, відповідно до умов договору кредитовадець надає позичальнику кошти за договором у сумі 2100,00 грн на 29 календарних днів, а саме з 13 травня 2021 року по 10 червня 2021 року включно.
Відповідно до пункту 1.4 договору проценти за користування кредитом нараховуються на суму кредиту, а у разі часткового погашення – на непогашену частину, та встановлюються в розмірі 1,9% від суми кредиту в день, що становить 693,5% річних від суми наданого кредиту. Тип процентної ставки – фіксована. 
Пунктом 9.4 договору визначені умови та порядок продовження (пролонгації) строку користування кредитом та строку дії договору. Автоматичне продовження строку користування кредитом та автоматичне продовження дії договору (авто пролонгація) без підписання сторонами додаткових угод застосовується також після настання дати погашення кредиту в разі неповернення суми кредиту та несплати або часткової сплати позичальником нарахованих процентів за користування кредитом до закінчення строку дії договору. Продовження строку користування кредитом та автоматичне продовження (пролонгація) дії договору може застосовуватися неодноразово, але не більше ніж на 70 календарних днів в сукупності такої пролонгації.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов договору, строк кредитування автоматично продовжувався на підставі пункту 9.4.2 договору, у період автопролонгації (з 11 червня 2021 року по 20 серпня 2021 року) діяла підвищена процентна ставка у розмірі 2,9% від суми кредиту в день. Пролонгація застосовувалася неодноразово, але не більш ніж на 70 днів, що відповідає умовам договору (пункт 9.4.3.2). Отже, доводи відповідача щодо нарахування відсотків поза межами строку дії договору не підтвердилися.
З довідки № 1102/2026-1 від 11 лютого 2026 року ТОВ «Санрайз Фінанс» вбачається, що ОСОБА_1 на картку № НОМЕР_1 14 травня 2021 року були перераховані кошти у сумі 2100,00 грн.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку загальний розмір заборгованості за договором № 674359 від 14 травня 2021 року становить 7520,10 грн, з яких: 2100,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 5420,10 грн – за нарахованими процентами.
30 листопада 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Джобер» та ТОВ «ФК Айкон Дебт Колекшн» уклали договір факторингу № 1-30/11/2023, за умовами якого ТОВ «ФК Айкон Дебт Колекшн» набуло право грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором № 674359 від 14 травня 2021 року.
Приписами частини першої статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За правилами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язань або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Суд критично оцінює доводи відповідача, який, посилаючись на відсутність доказів проходження позичальником процедури верифікації, створення особистого кабінету та ініціювання отримання коштів, при цьому не заперечує самого факту укладення договору та не спростовує наведених позивачем обставин. 
Зі місту постанови Верховного Суду від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20, зокрема вбачається, що: «...позивач через особистий кабінет на веб-сайті відповідача подав заявку на отримання кредиту , після чого відповідач надіслав позивачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору»; «без здійснення вказаних дій позивачем кредитний договір не був би укладений сторонами, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача». Аналогічні позиції наведено у постановах від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20, від 20 червня 2024 року у справі № 523/13603/21.
За викладеними у постанові Верховного Суду під час розгляду справи № 638/161/22 висновками позивач не довів, що телефонний номер, із використанням якого здійснювалося підписання, йому не належить. Доводи про те, що позивач ним не користувався, не доводять факту, що цей номер йому не належав на час укладення договору.
Так, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). 
Частиною першою статті 13 Закону України від 03 вересня 2015 року № 675-VIII «Про електронну комерцію» встановлено, що розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
У частині третій цієї статті зазначено, що продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Так, за загальним правилом обов`язок довести факт перерахування коштів (надати виписку) лежить виключно на кредиторі. При цьому у разі надання кредитодавцем доказів, перехід тягаря доказування переходить на боржника.
Зокрема, у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15-ц зазначено, що надані банком виписки за рахунками позичальника повинні бути досліджені судами у сукупності з іншими доказами... Оскільки відповідачі не надали свого розрахунку чи власної виписки з рахунку, які б спростовували надходження коштів, отже, факт наявності заборгованості є не спростованим відповідачем. 
Так, у матеріалах справи міститься довідка ТОВ «Санрайз Фінанс» про перерахування ОСОБА_1 14 травня 2021 року на картку № НОМЕР_1 коштів у сумі 2100,00 грн.
Відповідач, посилаючись на відсутність належних доказів перерахування позичальником йому коштів, на спростування цих доводів не надав суду, зокрема, доказів ненадходження/незарахування відповідних коштів на його картковий рахунок, або доказів того, що зазначений картковий рахунок йому не належить.
З урахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів, виходячи зі стандарту більшої переконливості, суд дійшов висновку про підтвердження факту укладення кредитного договору № 674359 від 14 травня 2021 року між відповідачем та відповідною фінансовою установою, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів, та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув права вимоги за цим кредитним договором за договором факторингу. 
З огляду на викладене, суд вбачає наявність підстав для задоволення позову.
Окрім того, ТОВ «ФК Айкон Дебт Колекшн» просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу, на підтвердження яких позивач надав копії: договору про надання правової допомоги № 09/07/2025 від 09 липня 2025 року, акта про отримання правової допомоги від 06 квітня 2026 року, платіжної інструкції від 06 квітня 2026 року на суму 13000,00 грн.
Отже, на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача надано всі необхідні докази. Водночас, суд вважає за необхідне врахувати доводи відповідача щодо врахування принципів справедливості, розумності та добросовісності під час визначення розміру судових витрат.
Так, частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, зокрема, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною шостою цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (п. 268).
Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
Ураховуючи наведене, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, суд звертає увагу на той факт, що поданий позов про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором не представляє значної складності, є типовим та має шаблонний характер. Ураховуючи характер діяльності ТОВ «ФК «Айкон дебт коллекшн», яка стосується надання фінансових послуг та грошового посередництва, позовна заява до ОСОБА_1 не є унікальною за своєю суттю. За таких обставин, суд доходить висновку про неспівмірність заявленої вартості витрат на правничу допомогу і вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь ТОВ «ФК «Айкон дебт коллекшн», з 13000,00 грн до 3000,00 грн.
Керуючись статтями 12, 13, 76-78, 81, 89, 128, 131, 133, 141, 263–265, 279, 280–284, 352, 354 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
Задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Айкон Дебт Колекшн» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Айкон Дебт Колекшн» заборгованість за договором № 674359 від 14 травня 2021 року в сумі 7520 (сім тисяч п`ятсот двадцять) грн 10 коп., 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп., судового збору, витрати на правничу допомогу в сумі 3000 (три тисячі) грн 00 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Айкон Дебт Колекшн», код ЄДРПОУ 44002941, місцезнаходження: вул. Саперне Поле, буд. 12, інше нежитлове приміщення 1008, м. Київ.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
Суддя Т. М. Ковальчук