ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
10.06.2026	Справа № 910/3502/26	

Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСКО ІНВЕСТ" (08290, Київська обл., місто Ірпінь, селище міського типу Гостомель, вул. Свято-Покровська, будинок 141-П) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС УКРАЇНА" (03115, місто Київ, вулиця Феодори Пушиної, будинок 32) про стягнення 609 057,53 грн,

Без виклику сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

27.03.2026 в системі «Електронний суд» представником Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСКО ІНВЕСТ" сформовано позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС УКРАЇНА" про стягнення заборгованості у розмірі 609 057,53 грн, з яких: 600 000,00 грн - основна заборгованість, 3057,53 грн - 3% річних, 6000,00 грн - інфляційні втрати та була передана 30.03.2026 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ТІС Україна» здійснило часткову оплату за товар по Договору купівлі-продажу № 09/01/2026 від 09.01.2026 р. та здійснило частково його оплату у зв`язку з чим у відповідача обліковується основна заборгованість у розмірі 600 000,00 грн.
15.04.2026 в системі «Електронний суд» представником відповідача сформовано відзив на позовну заяву відповідно до якого представник визнає позов частково, а саме в частині стягнення 600 000,00 грн основного боргу. Також представник відповідача заперечував щодо розміру витрат на правову допомогу заявлену представником позивача, просив зменшити витрати на професійну правничу допомогу до 6 000,00 грн.
20.04.2026 в системі «Електронний суд» представником позивача сформовано відповідь на відзив у відповідності до якого представник просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі у тому числі витрати на правову допомогу.
Частиною 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Згідно ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

09.01.2026 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕСКО ІНВЕСТ» (далі - Позивач та/або Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТІС Україна» (далі - Відповідач та/або Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу № 09/01/2026 (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупця Товар, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити його на умовах даного Договору.
Під Товаром в даному Договорі розуміється стелажна система, перелік якої наведено в таблиці у п. 1.2 Договору. Всього вартість товару за даним Договором становить 1 800 000,00 (один мільйон вісімсот тисяч) гривень з урахуванням ПДВ.
Відповідно до п. 2.1 - 2.3 Договору, ціна Товару, зазначеного в п. 1.2., складає 1 500 000,00 (один мільйон п`ятсот тисяч гривень), крім того ПДВ 20 % - 300 000,00 (триста тисяч гривень), всього 1 800 000,00 грн. (один мільйон вісімсот тисяч).
Покупець сплачує ціну Товару, визначену в п. 1.2. Договору, на умовах відстрочення платежу, протягом 10 банківських днів з дати отримання товару по накладній (підписання Акту приймання-передачі Товару).
Згідно п. 3.1, 3.3 Договору, Продавець передає Товар Покупцеві протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати підписання договору. 
Прийом-передача Товару здійснюється представниками сторін у пункті прийому-передачі в порядку, визначеному чинним законодавством України, по Акту прийому-передачі.
Вищеозначений Договір підписаний сторонами з накладенням ЕЦП.
09 січня 2026 р. Позивач, на виконання умов п. 1.1. Договору передав, а Відповідач прийняв Товар: стелажі металеві збірно-розбірні в комплекті на суму 1 800 000 грн., що підтверджується засвідчена підписами та печатками сторін Накладна № 090111-ЛОС від 09.01.2026 р. та засвідчений підписами та печатками сторін Акт приймання-передачі Товару за Договором купівлі-продажу № 09/01/2026 від 09.01.2026 р.
Відповідачем Товар був оплачений частково на загальну суму 1 200 000 (один мільйон двісті тисяч) грн. про що свідчать банківські виписки № 3556 від 14.01.2026 р. на суму 600 000 грн. та № 3536 від 15.01.2026 р. на суму 600 000 грн.
З огляду на що у Відповідача обліковувалась заборгованість за Договором купівлі-продажу № 09/01/2026 від 09.01.2026 р. в розмірі 600 000 (шістсот тисяч) грн.
30.01.2026 р. Позивач, на адресу Відповідача, направив Претензію № 30/01-01 з вимогою сплатити заборгованість та Актом звірки взаєморозрахунків за Договором, проте, як зазначає представник, Акт звірки взаєморозрахунків підписаний Відповідачем не був та Претензія була залишена без задоволення.
Враховуючи викладене позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача 609 057,53 грн, з яких: 600 000,00 грн - основна заборгованість, 3057,53 грн - 3% річних, 6000,00 грн - інфляційні втрати.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого обґрунтованого висновку.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.
Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач свій обов`язок з поставки товару здійснив, що підтверджується Накладною № 090111-ЛОС від 09.01.2026 р. та Актом приймання-передачі Товару за Договором купівлі-продажу № 09/01/2026 від 09.01.2026 р.
У той же час відповідач свої зобов`язання з оплати поставленого товару здійснив частково у зв`язку з чим за відповідачем обліковується заборгованість за Договором купівлі-продажу № 09/01/2026 від 09.01.2026 р. в розмірі 600 000 (шістсот тисяч) грн.
Відповідач не заперечує заборгованість за Договором купівлі-продажу № 09/01/2026 від 09.01.2026 р. в розмірі 600 000 (шістсот тисяч) грн. про що останній зазначив у відзиві на позовну заяву.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Згідно з ч. 2 ст. 191 ГПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.
У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (п. 4 ст. 191 ГПК України).
Судом встановлено, що відзив на позовну заяву підписано представником відповідача - адвокатом Старжинським В.В., що діє на підставі ордеру серія ВС1455731, повноваження якого не обмежуються.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
А тому, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСКО ІНВЕСТ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС УКРАЇНА" в частині стягнення основної заборгованості у розмірі - 600 000,00 грн.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3057,53 грн - 3% річних, 6000,00 грн - інфляційні втрати.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.
Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року).
Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, які у свою чергу не є штрафними санкціями.
Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).
Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 924/312/18 від 13.02.2019 р., у справі № 910/5625/18 від 24.04.2019 р., у справі №910/21564/16 від 10.07.2019 р.
Суд звертає увагу сторін, що п. 2.2 та 2.3 Договору передбачено, що Покупець сплачує ціну Товару, визначену в п. 1.2. Договору, на умовах відстрочення платежу, протягом 10 банківських днів з дати отримання товару по накладній (підписання Акту приймання-передачі Товару).
Форма розрахунків: безготівкова, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок ПРОДАВЦЯ, вказаний в Договорі.
09 січня 2026 р між сторонами було підписано Накладну № 090111-ЛОС від 09.01.2026 р. та Акт приймання-передачі Товару за Договором купівлі-продажу № 09/01/2026 від 09.01.2026 р.
Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З 1 квітня 2023 року в Україні система переказів функціонує на базі міжнародного стандарту ISO 20022, що означає - здійснювати міжбанківські платіжні операції можна в будь-який час, не чекаючи ранку чи закінчення вихідних (четверта версія Системи електронних платежів НБУ - СЕП-4). Після запровадження СЕП-4 (після 01.04.2023) в Україні скасовано поняття "банківський день", тобто міжбанківські перекази можуть бути отримані навіть у вихідні чи святкові дні, ввечері та вночі. (Попередня версія СЕП надсилала банківські платежі, здійснені ввечері, на ранок наступного дня, а у вихідні - в перший робочий день). Отже, з 1 квітня 2023 року банківський день рівнозначний календарному дню.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, яка знайшла своє відображення, зокрема, в постановах від 11.03.2024 у справі № 922/1813/23, від 16.05.2024 у справі № 910/7012/23, від 26.03.2025 у справі № 905/821/24, на правовідносини сторін, коли ними у свободі договору (стаття 627 Цивільного кодексу України) досягнуто домовленості про призначення кінцевої календарної дати виконання зобов`язання за договором, не поширюються положення статті 254 Цивільного кодексу України щодо закінчення строку з огляду на норми частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, яка визначає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); статті 629 Цивільного кодексу України, відповідно до якої договір є обов`язковим для виконання сторонами, а також принципу належного виконання зобов`язання, який полягає в тому, що виконання має бути проведене належними сторонами, щодо належного предмета, у належний спосіб, у належний строк (термін), у належному місці.
З урахуванням наведеного та положень статей 253, 254 Цивільного кодексу України щодо початку й закінчення перебігу строків відповідач повинен був здійснити повну оплату за товар не пізніше 19.01.2026.
Позивачем здійснено розрахунки 3% річних та інфляційних з 23.01.2026 з огляду на що суд приймає означену дату як належну.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку, що він є обґрунтованим та арифметично правильними, у зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 3057,53 грн.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, за розрахунком суду вийшло більше ніж заявлено позивачем.
Оскільки суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в заявленому позивачем розмірі 6 000,00 грн.
Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Так як позивачем було подано позовну заяву у даній справі в електронній формі, розмір судового збору, що підлягає сплаті, підлягає пониженню на коефіцієнт 0,8 та становить 7 308,69 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 9 135,86 грн (відповідно до платіжної інструкції №14055 від 26.03.2026), тобто внесено судовий збір у більшому розмірі, ніж встановлено законом, у зв`язку з чим на користь позивача підлягає поверненню судовий збір у розмірі 1827,17 грн. 
Поміж тим в матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про повернення надмірно сплаченого судового збору.
Керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС УКРАЇНА" (03115, місто Київ, вулиця Феодори Пушиної, будинок 32, код ЄДРПОУ 37779566) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСКО ІНВЕСТ" (08290, Київська обл., місто Ірпінь, селище міського типу Гостомель, вул. Свято-Покровська, будинок 141-П, код ЄДРПОУ 35142088) 600 000 (шістсот тисяч) грн. 00 коп. - основну заборгованість, 3057 (три тисячі п`ятдесят сім) грн. 53 коп - 3% річних, 6000 (шість тисяч) грн. 00 коп. - інфляційні втрати, а також судовий збір у розмірі 7 308 (сім тисяч триста вісім) грн. 69 коп. 
3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.
4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.
Повне рішення складено та підписано 10.06.2026.

Суддя Владислав ДЕМИДОВ