Справа 206/606/26 
Провадження 2/206/1124/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

22 червня 2026 року  Самарський районний суд міста Дніпра в складі:
головуючої-судді Плінської А.В.
при секретарі Габісонія Л.В.
з участю представника позивачів ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Комунальне підприємство «Жилсервіс -5» Дніпровської міської ради про визнання неправомірним рішення, визнання права на приватизацію та зобов`язання до вчинення дій ,
в с т а н о в и в :

В лютому 2026 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання неправомірним рішення Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради у вигляді листа №3/16-371 від 22 січня 2026 року про відмову ОСОБА_2 у приватизації квартири АДРЕСА_1 . Також просять визнати за кожним з позивачів право на приватизацію на цю ж квартиру у межах невикористаного права на приватизацію у розмірі 5.63 кв.м. загальної площі та зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради здійснити передачу у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 безоплатно в межах невикористаного права на приватизацію загальною площею 11.26 кв.м., а надлишкову площу квартири передати їм на умовах викупу.
На обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що є рідними братами, зареєстровані та фактично проживають у спірній квартирі. З метою набуття права власності на вказану квартиру звернулись до Дніпровської міської ради із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , надавши необхідний пакет документів. Однак, 22 січня 2026 року Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради листом №3/16-371 відмовив ОСОБА_2 , у приватизації з тих підстав, що своїм правом на приватизацію він вже скористався в частині квартири АДРЕСА_2 . Такі дії позивачі вважають незаконними та такими, що порушують їх право на приватизацію, оскільки позивачі проживають в квартирі понад 10 років, мають чинний договір найму квартири, що дає їм можливість приватизації квартири та вони не в повному обсязі використали право на безоплатну приватизацію житла та мають право на приватизацію частини квартири в межах невикористаних норм.
Ухвалою від 02 березня 2026 року відкрито загальне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання.
Ухвалою від 28 квітня 2026 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав.
Представники відповідачів - Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання повідомлялись належним чином, правом подачі відзиву на позов не скористались.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Комунальне підприємство «Жилсервіс -5» Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання повідомлялись належним чином.
Суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності представників відповідача в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи, проти чого позивач не заперечував. 
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані та проживають в квартирі АДРЕСА_3 відповідно з 16 грудня 1999 року та з 26 вересня 2025 року, що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади від 18 грудня 2025 року.
22 вересня 2025 року між КП «Жилсервіс – 5» ДМР та ОСОБА_2 було укладено договір найму квартири АДРЕСА_3 .
Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради листом від 22 січня 2026 року за №3/16-371 відмовив ОСОБА_4 в наданні адміністративної послуги розглянувши заяву про приватизацію квартири АДРЕСА_3 , оскільки право на приватизацію ним вже використано при приватизації квартири АДРЕСА_4 .
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові [див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)].
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
Ефективність судового захисту права полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності відповідного юридичного засобу забезпечити досягнення його соціальної мети - захистити порушені або оспорювані права чи інтереси позивача. Здійснюючи правову кваліфікацію спірних відносин, суд оцінює викладені у позовній заяві вимоги на предмет їхньої належності й ефективності для захисту конкретного права чи інтересу позивача.
Ефективний захист прав та інтересів позивача є метою, зокрема, цивільного та господарського судочинства (частина перша статті 2 ЦПК України, частина перша статті 2 ГПК України). Як правило, позивач може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88) та від 22 червня 2021 року у справах № 200/606/18 (пункт 75) та № 334/3161/17 (пункт 55).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема, реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати отримання компенсації. Судове рішення, ухвалене на користь позивача, не має спонукати його знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 58, 82), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55), № 200/606/18 (пункт 73) і № 334/3161/17 (пункт 55), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункти 21, 24), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6, 5.9), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86) та ін.).
Встановлене законом право громадянина на житло, у тому числі і на приватизацію житла гарантується державою і підлягає захисту у разі його порушення.
Визнання відповідного суб`єктивного права (права на приватизацію) та зобов`язання вчинити дії щодо розгляду заяви про оформлення передачі квартири у приватну власність у контексті цієї справи є належним та ефективним способом захисту порушених прав.
Якщо уповноважений орган, створений місцевою державною адміністрацією, орган місцевого самоврядування, державне підприємство, організація, установа, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність особи.
Як слідує з матеріалів справи Департамент Житлового господарства ДМР відмовив ОСОБА_5 в приватизації квартири  АДРЕСА_1 , що викладено формі листа, в зв`язку з використанням права на приватизацію. 
Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_2 не в повному обсязі використав право на приватизацію, суд вважає вимоги позивача підставними та такими, що підлягають захисту.
В частині вимог ОСОБА_3 суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки суду не надано доказів невизнання чи порушення ким –небудь його прав.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Тому доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і наводить докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81,82, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України , суд -
ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.
Визнати неправомірним рішення Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради у вигляді листа №3/16-371 від 22 січня 2026 року про відмову ОСОБА_2 у приватизації квартири АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право на приватизацію квартири  АДРЕСА_1 в межах невикористаного права на приватизацію.
Зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради розглянути заяву ОСОБА_2 про оформлення передачі квартири  АДРЕСА_1 безоплатно в межах невикористаного права на приватизацію.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Це заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: А.В. Плінська