ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року 
м. Київ
справа №380/21756/24
адміністративне провадження № К/990/27796/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мацедонської В. Е.,
суддів: Білак М. В., Мельник-Томенко Ж. М.,
розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Славської селищної ради Стрийського району Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою адвокатки Юхименко Руслани Іванівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2025 року (головуючий суддя Онишкевич Т. В., судді: Гудим Л. Я., Качмар В. Я.),
УСТАНОВИВ: 
І. Суть спору
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Славської селищної ради Стрийського району Львівської області (далі - відповідач, Славська селищна рада), у якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Славської селищної ради від 14 жовтня 2024 року № 3574 «Про дострокове припинення повноважень сіл Волосянка, Ялинкувате, Хашованя ОСОБА_1 та звільнення із займаної посади»;
- поновити    ОСОБА_1 на посаді старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хашованя з 25 жовтня 2024 року;
- зобов`язати Славську селищну раду виплатити на користь    ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 жовтня 2024 року по дату прийняття рішення судом, з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. 
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що рішення Славської селищної ради від 14 жовтня 2024 року № 3574 «Про дострокове припинення повноважень старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хашованя ОСОБА_1 та звільнення із займаної посади» є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте на підставі та у спосіб, що не відповідають Конституції та законам України. Позивач наголосив, що під час прийняття спірного рішення відповідач помилково керувався пунктом 3.4 Положення про старосту, затвердженого рішенням 2 сесії 8 скликання Славської селищної ради від 24 грудня 2020 року № 47 (далі - Положення про старосту), та пунктом 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), які не підлягають застосуванню під час дострокового припинення повноважень старости. На переконання ОСОБА_1 , Славська селищна рада повинна була прийняти таке рішення відповідно до норм Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в України» (далі - Закон № 280/97-ВР).
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи.
Відповідно до рішення Славської селищної ради від 27 листопада 2020 року № 7, ОСОБА_1 затверджено на посаду старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хашованя, що підтверджується відомостями з трудової книжки позивача серії 
НОМЕР_1 .
11 липня 2024 року 53 сесія 8 демократичного скликання Славської селищної ради ухвалила рішення № 3324 «Про визнання роботи старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хашованя за 2023 рік - ОСОБА_1 незадовільною».
На підставі цього рішення, 26 вересня 2024 року 55 сесія 8 демократичного скликання Славської селищної ради прийняла рішення № 3571 «Про дострокове припинення повноважень старости сіл ОСОБА_1 та звільнення його із займаної посади».
Розпорядженням Славського селищного голови Володимира БЕГИ від 01 жовтня 2024 року № 24/02-23/95 зупинено дію рішення відповідача від 26 вересня 2024 року № 3571, у зв`язку з його невідповідністю Закону № 280/97-ВР, Закону України «Про проходження служби в органах місцевого самоврядування» та КЗпП України (недотримання вимог частини другої статті 19 Конституції України, частини третьої статті 24 Закону № 280/97-ВР). Скликано позачергову сесію Славської селищної ради на 14 жовтня 2024 року. Внесено на повторний розгляд рішення Славської селищної ради від 26 вересня 2024 року № 3571.
За результатами проведення позачергової сесії, 14 жовтня 2024 року 56 сесія 8 демократичного скликання Славської селищної ради прийняла рішення № 3574, яким достроково припинила повноваження старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хашованя ОСОБА_1 та звільнила його із займаної посади з 21 жовтня 2024 року на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Підставою для прийняття цього рішення слугувало рішення відповідача від 11 липня 2024 року № 3324.
Уважаючи таке рішення відповідача протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів. 
ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Славської селищної ради від 14 жовтня 2024 року № 3574 «Про дострокове припинення повноважень старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хашованя ОСОБА_1 та звільнення із займаної посади». Поновлено    ОСОБА_1 на посаді старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хашованя Славської селищної ради Стрийського району Львівської області з 25 жовтня 2024 року. Стягнуто з Славської селищної ради на користь    ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 25 жовтня 2024 року по 05 грудня 2024 року у розмірі 57 521,40 грн. 
Суд першої інстанції виходив з того, що повноваження посадових осіб публічного права, зокрема органів державної влади та місцевого самоврядування, припиненню на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України не підлягають, а мають бути застосовані положення статті 75 Закону № 280/97-ВР. Суд наголосив, що загальними вимогами, які висуваються до акту індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав (фактичних і юридичних) та переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття, натомість таким вимогам оскаржуване рішення відповідача не відповідає. 
Як наслідок, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне рішення відповідача прийняте на підставі та у спосіб, що не відповідають Конституції та законам України, а тому підлягає скасуванню з одночасним поновленням позивача на посаді старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хашованя з 25 жовтня 2024 року. Крім того, суд констатував, що вимушений прогул    ОСОБА_1 у період з 25 жовтня 2024 року по 05 грудня 2024 року складає 30 робочих днів, а тому слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, який становить 57 521,40 грн (1 917,38 грн (середньоденна заробітна плата) х 30 днів).
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2025 року апеляційну скаргу Славської селищної ради задоволено частково. Скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року у справі № 380/21756/24 та позов    ОСОБА_1 задоволено частково. Виключено з рішення Славської селищної ради від 14 жовтня 2024 року № 3574 «Про дострокове припинення повноважень старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хашованя ОСОБА_1 та звільнення із займаної посади» посилання на пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Змінено формулювання причини звільнення позивача, наведене у рішенні Славської селищної ради від 14 жовтня 2024 року № 3574 «Про дострокове припинення повноважень старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хашованя ОСОБА_1 та звільнення із займаної посади», та викладено його пункт 1 у такій редакції: «Достроково припинити повноваження старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хашованя ОСОБА_1 та звільнити його із займаної посади з 21 жовтня 2024 року на підставі частини другої статті 75 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що Славська селищна рада мала достатні підстави для припинення повноважень та звільнення старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хащованя        ОСОБА_1 із займаної посади, у зв`язку із визнанням відповідним своїм рішенням роботи позивача на вказаній посаді у 2023 році незадовільною. При цьому, позивачем не наведено доводів щодо порушення самої процедури прийняття такого рішення відповідачем, а також не оспорюється рішення відповідача від 11 липня 2024 року № 3324 «Про визнання роботи старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хащованя за 2023 року - ОСОБА_1 незадовільною», яке містить фактичні підстави прийняття рішення, яке є предметом спору у справі, що розглядається.
Поряд з цим, суд зауважив, що не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки. Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них. З огляду на це, суд апеляційної інстанції уважав, що помилкове додаткове застосування відповідачем у оспорюваному рішенні пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України під час звільнення        ОСОБА_1 з посади старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хащованя не спростовує того, що сам факт звільнення позивача є законним. Відтак, у спірному випадку неправильним було лише формулювання підстав такого звільнення, що однак не тягне за собою поновлення позивача на відповідній посаді.
Суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що належним способом реагування на помилкове застосування відповідачем норм матеріального права у оскаржуваному рішенні є зміна формулювання причин звільнення позивача, оскільки підстава, за якою його було звільнено - визнання роботи на посаді старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хащованя у 2023 році незадовільною - є законною і самим позивачем не оспорюється.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
27 червня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга адвокатки Юхименко Р. І., яка діє в інтересах    ОСОБА_1 , на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2025 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 липня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
V. Касаційне оскарження
У касаційній скарзі адвокатка Юхименко Р. І. просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
На обґрунтування позиції, представник позивача послалася на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 240/4600/21, від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/9294/20, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (частину третю статті 235 КЗпП України), а також у постановах від 21 жовтня 2021 року у справі № 240/6076/18, від 18 вересня 2019 року у справі № 826/6528/18, від 10 квітня 2020 року у справі № 819/330/18, від 10 січня 2020 року у справі № 2040/6763/18 та від 03 жовтня 2019 року у справі № 826/15560/15.
Адвокатка Юхименко Р. І. наголосила, що дострокове припинення повноважень старости є крайнім заходом реагування на його діяльність і для того, щоб виносити на голосування і приймати таке рішення мають бути вагомі причини (мотиви) і об`єктивні обставини, які в сукупності вказували на те, що подальше перебування на цій посаді є неможливим (недоцільним) та/або таким, що негативно позначається на діяльності органів місцевого самоврядування. Ці ж мотиви і обставини мають міститися у рішенні органу місцевого самоврядування, зі змісту якого було б зрозуміло, що саме спонукало до його прийняття. 
Крім того, представник позивача стверджувала, що враховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. При цьому, суд ухвалює рішення про зміну формулювання причин звільнення виключно у тих випадках, якщо це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, за умови якщо підстава, за якою звільнено працівника, є законною, а неправильним є лише формулювання причин звільнення в наказі та трудовій книжці працівника. 
Скаржниця уважала, що суд не навів мотиви, з яких вбачається, що рішення про дострокове припинення повноважень та звільнення позивача з посади є законним. Навести такі мотиви суд апеляційної інстанції і не міг, адже не з`ясовував фактичні обставини справи. Судове засідання проводилось без виклику сторін, на обґрунтування законності прийнятого рішення Славською селищною радою не надавались підтверджуючі докази. Такі докази і не були витребувані апеляційним судом з власної ініціативи. При цьому, скаржниця послалась на постанову Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 240/6076/18, у якій зазначено про обов`язок суду перевірити об`єктивні обставини та вагомість причин для прийняття радою рішення про дострокове припинення повноважень.
28 липня 2025 року від Славської селищної ради на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому просила відмовити в її задоволенні, а постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. Уважала, що твердження скаржниці про те, що суд апеляційної інстанції не з`ясував фактичні обставини справи та не навів мотивів законності оскаржуваного рішення є помилковими. Разом з цим, відповідач зазначив, що відповідно до частини п`ятої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції. 
Славська селищна рада зауважила, що підставами позову ОСОБА_1 зазначив, що не погоджується із рішенням відповідача про звільнення із займаної посади, оскільки при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач керувався незаконними підставами: пунктом 3.4 Положення про старосту, яке не відповідає вимогам Закону № 280/97-ВР; пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, який не може бути підставою для припинення повноважень старости як посадової особи органу місцевого самоврядування. Таким чином, відповідач уважав, що юридичні факти щодо підстав прийняття рішення Славської селищної ради від 11 липня 2024 року № 3324 «Про визнання роботи старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хащованя за 2023 рік - ОСОБА_2 незадовільною» не були підставою позову.
Також Славська селищна рада стверджувала, що відповідач прийняв рішення від 14 жовтня 2024 року № 3574, реалізуючи дискреційні повноваження щодо дострокового припинення повноважень старости із дотриманням нормативно встановленої процедури.
Крім того відповідач уважав, що посилання скаржниці на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 14 вересня 2022 року у справі № 240/4600/21, від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/9294/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 240/6076/18, від 18 вересня 2019 року у справі № 826/6528/18, від 10 квітня 2020 року у справі № 819/330/18, від 10 січня 2020 року у справі № 2040/6763/18 та від 03 жовтня 2019 року у справі № 826/15560/15, є недоречними, оскільки викладені щодо правовідносин, які не є тотожними правовідносинам у справі № 380/21756/24.
VІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною четвертою статті 140 Основного Закону України органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.
Відповідно до частини першої статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування вирішують, крім передбачених в Основному Законі України, й інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Обласні та районні ради вирішують, крім передбачених в Конституції України, інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.
Загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їхній правовий статус, порядок і правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування визначено в Законі України від 07 червня 2001 року № 2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон № 2493-III).
Відповідно до статті 1 Закону № 2493-III служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.
Згідно зі статтею 2 Закону № 2493-III посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.
Посадами в органах місцевого самоврядування є:
- виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах;
- виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою;
- посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України (стаття 3 Закону № 2493-III).
Частиною першою статті 10 Закону № 2493-III встановлено порядок прийняття на службу в органи місцевого самоврядування, а саме: на посади заступників сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, старости шляхом затвердження відповідною радою.
Засади організації та діяльності, правовий статус і відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом № 280/97-ВР, відповідно до статті 10 якого передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
За приписами частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР установлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу; внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск; утворення старостинських округів, затвердження Положення про старосту, затвердження на посаду та звільнення з посади старости відповідно до закону; затвердження плану роботи ради та заслуховування звіту про його виконання з урахуванням вимог статті 32 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності»; прийняття рішень щодо дострокового припинення повноважень депутата ради в порядку, встановленому законом.
Стаття 54-1 Закону № 280/97-ВР передбачає, що староста затверджується сільською, селищною, міською радою на строк її повноважень за пропозицією відповідного сільського, селищного, міського голови, що вноситься за результатами громадського обговорення (громадських слухань, зборів громадян, інших форм консультацій з громадськістю), проведеного у межах відповідного старостинського округу (частина перша цієї статті). Староста працює на постійній основі в апараті відповідної ради та її виконавчого комітету, а в разі обрання членом цього виконавчого комітету - у виконавчому комітеті ради (абзац 1 частини другої цієї статті).
Порядок організації роботи старости визначається цим Законом та іншими законами України, а також Положенням про старосту (частина третя статті 54-1 Закону № 280/97-ВР).
Відповідно до частини шостої згаданої статті Закону № 280/97-ВР, при здійсненні наданих повноважень староста є відповідальним і підзвітним сільській, селищній, міській раді та підконтрольним сільському, селищному, міському голові. Староста не рідше одного разу на рік, протягом першого кварталу року, наступного за звітним, а на вимогу не менш як третини депутатів - у визначений сільською, селищною, міською радою термін, звітує про свою роботу перед такою радою, жителями старостинського округу. Порядок звітування старости визначається Положенням про старосту.
Згідно зі статтею 75 Закону № 280/97-ВР, органи та посадові особи місцевого самоврядування є підзвітними, підконтрольними і відповідальними перед територіальними громадами. Вони періодично, але не менш як два рази на рік, інформують населення про виконання програм соціально-економічного та культурного розвитку, місцевого бюджету, з інших питань місцевого значення, звітують перед територіальними громадами про свою діяльність.
Територіальна громада у будь-який час може достроково припинити повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування, якщо вони порушують Конституцію або закони України, обмежують права і свободи громадян, не забезпечують здійснення наданих їм законом повноважень.
Порядок і випадки дострокового припинення повноважень органів та посадових осіб місцевого самоврядування територіальними громадами визначаються цим та іншими законами.
Поряд з цим, правовий статус старости Славської селищної ради визначено Положенням про старосту, зокрема пункти 1.1 - 1.3 якого передбачають, що староста є посадовою особою місцевого самоврядування, який представляє інтереси села/сіл Славської об`єднаної територіальної громади (далі - Славська територіальна громада) та затверджується Славською селищною радою Стрийського району Львівської області (далі - Рада) за пропозицією Славського селищного голови на строк її повноважень. Староста є членом виконавчого комітету Ради за посадою і працює в ньому на постійній основі. Порядок організації роботи старости визначається Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про службу в органах місцевого самоврядування» та іншими нормативно-правовими актами України, а також цим Положенням.
Пункт 2.2 Положення про старосту визначає обов`язки старости, зокрема: виконувати поточні доручення ради та її виконавчого комітету, голови, звітувати про їх виконання; періодично звітувати (не менш одного разу на рік) перед Радою, зборами членів відповідної громади чи у інший спосіб, передбачений Статутом об`єднаної територіальної громади, про свою роботу.
Зі змісту пункту 3.4 Положення про старосту вбачається, що повноваження старости можуть бути достроково припинені за рішенням селищної ради, якщо він порушує Конституцію або закони України, права і свободи громадян, не забезпечує здійснення наданих йому повноважень. 
Підпункт 4) пункту 3.6 Положення про старосту передбачає, що повноваження старости припиняються достроково, а відповідна особа звільняється з посади з підстави, зазначеної в пункті 3.4 цього Положення, - з дня прийняття Радою рішення про дострокове припинення повноважень старости.
VІІ. Висновки Верховного Суду
У силу положень частини першої статті 341 КАС України перегляд судового рішення здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи.
Спір у цій справі виник у зв`язку з незгодою ОСОБА_1 з рішенням Славської селищної ради, відповідно до якого повноваження позивача, як старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хащованя, були достроково припинені, а ОСОБА_1 звільнений з займаної посади. Підставою для прийняття спірного рішення слугувало попереднє рішення 53 сесія 8 демократичного скликання Славської селищної ради від 11 липня 2024 року № 3324 «Про визнання роботи старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хашованя за 2023 рік - Безеги Володимира Лук`яновича незадовільною». 
При цьому, Суд звертає увагу, що ані процедура прийняття спірного рішення, ані саме рішення, відповідно до якого визнано незадовільною роботу старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хашованя за 2023 рік - ОСОБА_3 , позивач не оскаржував у судовому порядку.
Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України: неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 240/4600/21, від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/9294/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 240/6076/18, від 18 вересня 2019 року у справі № 826/6528/18, від 10 квітня 2020 року у справі № 819/330/18, від 10 січня 2020 року у справі № 2040/6763/18 та від 03 жовтня 2019 року у справі № 826/15560/15.
Водночас, виходячи із обставин справи та порушених в касаційній скарзі питань, які поставлені перед судом касаційної інстанції, Верховний Суд зауважує, що ключовим є встановлення правильного (помилкового) зазначення відповідачем у спірному рішенні підстави звільнення позивача (пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України) у співвідношенні до спеціальної норми статті 75 Закону № 280/97-ВР. 
Крім того, важливим є те, чи може вважатися така помилка відповідача формальним порушенням процедури дострокового припинення повноважень старости та його звільнення з посади, у тому випадку, якщо позивачем не оскаржувалося рішення відповідача стосовно висновків, які слугували підставою для дострокового припинення повноважень, а також процедура його прийняття, і судами попередніх інстанцій не надавалась оцінка цим обставинам.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Як убачається зі змісту рішенні Славської селищної ради від 14 жовтня 2024 року № 3574, звільнення ОСОБА_1 , повноваження якого як старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хащованя достроково припинені, відбулося на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.
Скасовуючи рішення суду першої інстанцій та відмовляючи у задоволенні позову, Восьмий апеляційний адміністративний суд у оскаржуваній постанові констатував, що повноваження посадових осіб публічного права, зокрема органів державної влади та місцевого самоврядування, припиненню на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП не підлягають. Суд виснував, що правильним буде дострокове припинення повноваження старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хашованя    ОСОБА_1 та звільнення його із займаної посади з 21 жовтня 2024 року на підставі частини другої статті 75 Закону № 280/97-ВР.
Натомість, суд апеляційної інстанції уважав, що помилкове додаткове застосування відповідачем у оспорюваному рішенні пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України під час звільнення        ОСОБА_1 з посади старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хащованя не спростовує того, що сам факт звільнення позивача є законним. Тобто, у спірному випадку неправильним було лише формулювання підстав такого звільнення, що однак не тягне за собою поновлення позивача на відповідній посаді.
У своїй позовній заяві на помилковість застосування відповідачем положень КЗпП України наголошував й сам ОСОБА_1 .
При цьому, як убачається з матеріалів справи і правильно встановлено судом апеляційної інстанції, ані в позовній заяві, ані під час розгляду цієї справи у судах попередніх інстанцій, позивач не оскаржував рішення Славської селищної ради від 14 жовтня 2024 року № 3574 щодо мотивів його прийняття (зокрема, у частині підстав визнання роботи старости ОСОБА_1 за 2023 рік незадовільною). 
Крім того, ОСОБА_1 не наводить й будь-яких доводів щодо недотримання відповідачем (зокрема, депутатами Славської селищної ради) процедури і порядку ухвалення спірного рішення. Аргументи ОСОБА_1 зводяться виключно до протиправного зазначення відповідачем у рішенні від 14 жовтня 2024 року № 3574 правової норми, за якою його було звільнено, а саме: пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України (без застосування спеціальних положень Законів № 280/97-ВР та № 2493-III).
З цього приводу Верховний Суд уважає за доцільне зазначити таке.
Дійсно, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 573/1020/22 Суд виснував, що повноваження посадових осіб публічного права, зокрема органів державної влади та місцевого самоврядування, припиненню на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України не підлягають.
Водночас, процедура припинення повноважень старости, у межах вирішення цієї справи, передбачена Законом № 280/97-ВР та Положенням про старосту, і визначає легальну процедуру відповідно до визначених цими актами правових стандартів, що узгоджується з вимогами статей 8 (верховенство права) та 19 (законності) Конституції України.
Так, частина друга статті 75 Закону № 280/97-ВР містить імперативну норму, відповідно до якої територіальна громада (у цій справі від імені якої виступає Рада) у будь-який час може достроково припинити повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування (у тому числі, старости), якщо вони порушують, зокрема, не забезпечують здійснення наданих їм законом повноважень.
Аналогічні підстави містяться також у пунктах 3.4, 3.6 Положенні про старосту, яке є безпосереднім нормативно-правовим актом, який затверджений Славською селищною радою і який визначає правовий статус, повноваження, обов`язки та порядок діяльності старости Славської територіальної громади.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2023 року у справі № 320/1916/22 наголосив, що визначений стандарт дотримання вимог до процедури прийняття адміністративного акту і, відповідно, наслідків у разі недотримання таких вимог, які як правило виконують нормативну функцію під час перевірки судами. При цьому, Суд констатував, що прийняття рішень щодо дострокового припинення повноважень селищного голови (у цій справі - старости) у випадках, передбачених Законом, належить до виключних повноважень відповідної ради.
Разом з цим, у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 1640/3394/18 Верховний Суд указав, що певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися, наприклад, процедури його ухвалення. Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Підсумовуючи викладене, Верховний Суд у справі № 1640/3394/18 констатував, що не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вважає, що порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.
Вирішуючи спір у справі № 240/39337/21 Верховний Суд, у контексті спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із прийняттям оспорюваних рішень про дострокове припинення повноважень селищного голови, зауважив, що прийняття таких рішень є законодавчо передбаченим правом селищної ради, реалізація якого має відбуватися у порядку та спосіб, визначені законом. Прийняття рішень щодо дострокового припинення повноважень селищного голови у випадках, передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», належить до виключних повноважень відповідної ради. Такі повноваження є дискреційними, а тому адміністративний суд при розгляді цієї справи не може здійснювати повторну перевірку роботи голови селищної ради щодо належного чи неналежного здійснення наданих йому повноважень, допущення ним у своїй діяльності порушень законодавства України, прав і свобод громадян, як і не може переоцінювати позицію (волевиявлення) депутатів селищної ради, які проголосували за необхідність дострокового припинення повноважень селищного голови. Водночас здійснення таких дискреційних повноважень, як звільнення, у межах установленої процедури дострокового припинення повноважень голови селищної ради має відбуватися з дотриманням критеріїв правової (справедливої) процедури як складової принципу верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України) і принципу законності (частина друга статті 19 Конституції України). Отже, оскаржувані рішення відповідача повинні бути перевірені адміністративним судом на предмет законності та легітимності, а не доцільності їх прийняття.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 360/2169/19, від 04 червня 2020 року у справі № 802/1463/18-а та від 21 жовтня 2021 року у справі № 240/6076/18.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд констатує, що практика суду касаційної інстанції у подібній категорії справ сформована так, що оцінка адміністративного акта здійснюється через призму дотримання відповідним суб`єктом владних повноважень процедури його прийняття. Проте, формальні процедурні порушення, що не призвели до істотної помилки при прийнятті такого рішення не є безумовною підставою для його скасування, виходячи із меж дискреційних повноважень та прав суб`єкта, який прийняв таке рішення. 
Отже, порушення процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень (у цьому випадку - Славської селищної ради) лише за тієї умови, що воно безпосередньо вплинуло або могло вплинути на правильність рішення (у тому числі, й дотримання (недотримання) відповідною радою принципу публічності прийняття рішення, що забезпечить особі, якої стосується це рішення, бути почутим та висловити свою позицію). І саме суди повинні надати об`єктивну та вмотивовану оцінку таким недолікам, виходячи із обставин справи та доказів, наданих учасниками на підтвердження своїх аргументів.
Суд підкреслює, що у цій справі позивач не зазначив будь-яких фактів та мотивів, які б стосувалися недотримання порядку проведення сесії відповідачем, на якій відбулося голосування щодо дострокового припинення повноважень ОСОБА_1 та його звільнення з займаної посади. Таких обставин не було встановлено й під час розгляду цієї справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Указане, на переконання колегії суддів, свідчить про належне виконання Славською селищною радою вимог Закону № 280/97-ВР у частині процедури прийняття рішення від 14 жовтня 2024 року № 3574 (зокрема, забезпечення публічних громадських слухань, зборів, проведення сесій та голосування).
При цьому, колегія суддів уважає правильними висновки суду апеляційної інстанції про те, що сам факт звільнення ОСОБА_1 є законним, оскільки останнім не оскаржувалося ані рішення Славської селищної ради від 11 липня 2024 року № 3324 «Про визнання роботи старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хащованя за 2023 рік - ОСОБА_1 незадовільною», ані рішення відповідача від 14 жовтня 2024 року № 3574 у частині мотивів та підстав дострокового припинення повноважень позивача.
Водночас, Верховний Суд погоджується з твердженнями суду апеляційної інстанції про помилковість посилання Славською селищною радою у спірному рішенні № 3574 на положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оскільки, ураховуючи спеціальний статус позивача, його дострокове припинення повноважень та звільнення з посади старости сіл можливе лише шляхом застосування частини другої статті 75 Закону № 280/97-ВР (з урахуванням Положення про старосту). 
Таким чином, Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для зміни формулювання причин звільнення позивача, наведених у рішенні Славської селищної ради від 14 жовтня 2024 року № 3574 «Про дострокове припинення повноважень сіл Волосянка, Ялинкувате, Хашованя ОСОБА_1 та звільнення із займаної посади».
При цьому, указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 22 квітня 2021 року у справі № 440/395/20 та від 03 червня 2024 року у справі № 160/4169/21, у якій Суд виснував, що під час розгляду цієї справи суд першої інстанції не вирішував питання наявності у діях позивача того чи іншого складу дисциплінарного проступку, що прямо впливає на обрання підстави для звільнення, а лише змінив неправильно обране відповідачем формулювання причин звільнення позивача, яке в результаті не призвело до погіршення його правового становища.
Посилання скаржниці на правові позиції Верховного Суду, висловлені у постановах від 14 вересня 2022 року у справі № 240/4600/21, від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/9294/20, щодо застосування частини третьої статті 235 КЗпП України, Суд уважає недоречними, оскільки у справі № 380/21756/24 судами було встановлено, що дострокове припинення повноважень позивача як старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хащованя відбулося на законних підставах, у спосіб, визначений Законом № 280/97-ВР, та з дотриманням процедури такого припинення.
Що стосується посилання представника позивача у касаційній скарзі на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 21 жовтня 2021 року у справі № 240/6076/18, від 18 вересня 2019 року у справі № 826/6528/18, від 10 квітня 2020 року у справі № 819/330/18, від 10 січня 2020 року у справі № 2040/6763/18 та від 03 жовтня 2019 року у справі № 826/15560/15, Суд уважає за доцільне зазначити таке.
Дійсно, у згаданих постановах Верховний Суд, серед іншого, наголошував, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази. 
Крім того, у цих постановах Верховного Суду зазначено про обов`язок суду перевірити об`єктивні обставини та вагомість причин для прийняття радою рішення про дострокове припинення повноважень.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 5 КАС України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, що у свою чергу, складає предмет і підстави позовної заяви, а також їх обґрунтування.
У силу вимог статей 73-76 КАС України докази мають бути належними (містити інформацію щодо предмета доказування), допустимими (одержаними з дотриманням порядку, встановленого законом), достовірними (на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи), достатніми (які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування).
Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, виходячи з принципів змагальності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, суд визначає, які обставини входять до предмета доказування, які докази подані або мають бути подані тим чи іншим учасником справи, вживає заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, та надає оцінку зібраним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності і достатності.
Водночас принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог.
Окрім того, зазначений принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Більш того, приписами статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
При цьому, Верховний Суду неодноразово наголошував на тому, що суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, зокрема у постановах від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18 та ін.
Вихід суду за межі позовних вимог можливий у тому разі, якщо позивач, вказавши у заяві одну конкретну вимогу, не зазначив іншу, яка має послідовний зв`язок із попередньою та випливає із фактичної спірної ситуації, викладеної у позовній заяві. Наприклад, позивач просить визнати протиправними дії, бездіяльність суб`єкта владних повноважень, однак не просить суд зобов`язати його вчинити певні дії чи прийняти рішення; просить визнати протиправним акт індивідуальної дії, однак не просить суд про його скасування тощо.
Отже, суд вправі за своєю ініціативою з метою необхідності захисту прав і охоронюваних законом інтересів фізичних і юридичних осіб вийти за межі заявлених позивачем вимог, однак відповідно до імперативних вимог процесуального законодавства.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 804/1457/17, від 11 грудня 2018 року у справі № 802/295/17, від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17.
Таким чином, принцип диспозитивності передбачає розгляд судом справи в межах позовних вимог і підстав позову, визначених особою, яка звернулася за захистом до суду. Вихід суду за межі позовних вимог процесуальний закон допускає як виняток у разі, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, і таких відхід обґрунтований судом у судовому рішенні.
З огляду на викладене та враховуючи те, що позивач не оскаржував підстави, які слугували достроковому припиненню його повноважень, як старости сіл Волосянка, Ялинкувате, Хащованя, Верховний Суд уважає, що посилання представника Безеги В. Л. на згадані вище правові висновки Верховного Суду, є безпідставними та необґрунтованими. Як наслідок, суд апеляційної інстанції правомірно розглянув позовні вимоги виключно у рамках доводів позивача, при цьому підстави для виходу за їх межі задля належного способу захисту порушеного права особи у цій справі відсутні.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін. 
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу адвокатки Юхименко Руслани Іванівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2025 року залишити без змін. 
Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська
Судді: М. В. Білак
Ж. М. Мельник-Томенко