У х в а л а
Іменем України
28 квітня 2026 року
м. Київ
Справа № 755/19863/25
Провадження № 61-2604ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження 
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Укрхімекспорт» (далі - скаржник) 
на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2026 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 (далі - позивачка) до ОСОБА_2 (далі - відповідач) і скаржника про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та 
в с т а н о в и в:
1. У вересні 2025 року позивачка звернулася до суду першої інстанції з цим позовом. Просила стягнути з відповідачів на її користь відшкодування 436 907,48 грн майнової шкоди та 15 000,00 грн моральної. Разом із позовом подала заяву про його забезпечення. Просила накласти арешт на належний скаржнику транспортний засіб «Реugeot 3008» (VIN: НОМЕР_1 ) із державним номерним знаком НОМЕР_2 (далі - автомобіль), а також заборонити будь-яке відчуження або передання автомобіля в заставу. Заяву мотивувала так:
- розмір майнової шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика;
- скаржник ухиляється від добровільного відшкодування завданих збитків;
- ураховуючи розмір шкоди, арешт автомобіля є співмірним і адекватним позовним вимогам забезпеченням;
- такий арешт убезпечить позивачку від ризиків, які можуть виникнути під час стягнення коштів зі скаржника.
2. 17 жовтня 2025 року Дніпровський районний суд міста Києва задовольнив заяву частково: у межах 451 907,48 грн наклав арешт на належний скаржнику автомобіль; в іншій частині заяви відмовив. Мотивував так:
- метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого є справа, заходів із охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача з тим, щоб забезпечити позивачеві реальне й ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде ухвалене на користь позивача, зокрема, щоб попередити потенційні труднощі з подальшим виконанням такого рішення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2024 року в справі № 444/1437/18);
- забезпечення позову - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника); 
- умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення щодо суті позовних вимог. Суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про відповідача, а також відповідність (співмірність) виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, вимогам останнього;
- така співмірність передбачає балансування судом негативних наслідків від ужиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, із урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких позивач звернувся до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу вчиняти певні дії;
- у сторін є спір майнового характеру. У випадку задоволення позову, зокрема, зі скаржника на користь позивачки суд може стягнути 451 907,48 грн, а примусове виконання такого рішення відбуватиметься відповідно до Закону України «Про виконавче провадження»; 
- за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль належить скаржникові. Вартість автомобіля становить 802 000,00 грн; 
- позивач має обґрунтовані припущення щодо можливості відчуження скаржником цього майна, за рахунок якого може бути виконане рішення суду у разі повного або часткового задоволення позову. Відсутність забезпечення позову в обраний позивачем спосіб із накладенням арешту на автомобіль може в майбутньому утруднити чи унеможливити виконання рішення про повне чи часткове задоволення позову. Таке забезпечення гарантуватиме наявність у скаржника майна, за рахунок якого можна буде виконати вказане рішення;
- ймовірність утруднення виконання рішення суду існує, адже скаржник має необмежену можливість відчужити автомобіль і у такому випадку за рахунок цього майна рішення буде неможливо виконати;
- запропонований позивачем спосіб забезпечення його позову є співмірним та адекватним заявленим вимогам про стягнення значної суми коштів. Накладення арешту на автомобіль не перешкоджає скаржнику як власнику транспортного засобу володіти і користуватися ним, а лише обмежує розпорядження, зокрема, відчуження будь-яким способом іншим особам;
- немає підстав для накладення арешту на цілу частку автомобіля, оскільки ціна позову становить 451 907,48 грн, а вартість автомобіля дорівнює 802 000,00 грн. Тому арешт слід накласти у межах ціни позову;
- щодо заперечення скаржника про його неналежність як відповідача, то під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість останнього суд не досліджує; він повинен лише пересвідчитися, що у сторін є спір;
- ураховуючи положення статті 154 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), немає підстав для застосування зустрічного забезпечення;
- скаржник може понести витрати на сплату судового збору у разі оскарження ухвали суду про забезпечення позову в апеляційному порядку, однак такі витрати належать до судових і підлягають розподілу під час вирішення суті спору.
3. 29 січня 2026 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову (повний текст склав 30 січня 2026 року), згідно з якою залишив без змін ухвалу суду першої інстанції. Мотивував аналогічно до останнього.
4. 27 лютого 2025 року скаржник подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову. Мотивував тим, що:
- суд під час розгляду заяви про забезпечення позову має перевірити наявність наданих позивачем доказів на підтвердження вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що у сторін виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 січня 2019 року у справі № 902/483/18, від 28 серпня 2019 року у справі № 910/4491/19, від 12 травня 2020 року у справі № 910/14149/19, від 13 січня 2020 року у справі № 922/2163/17);
- позивачка не обґрунтувала наявність ризику відчуження автомобіля скаржником. Лише посилання на потенційну можливість ухилення від виконання судового рішення без відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для накладення арешту на автомобіль. Обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника;
- позивачка не надала жодних доказів того, що вона вжила заходи для досудового врегулювання спору безпосередньо зі скаржником. Додані до матеріалів справи докази не підтверджують такого врегулювання саме зі скаржником;
- застосування заходів забезпечення позову можливе лише у разі їх необхідності та за умови реальної загрози невиконання рішення суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18). Безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів учасників процесу чи інших осіб. Суди попередніх інстанцій передчасно забезпечили позов, не встановивши його обґрунтованість;
- скаржник є добросовісним власником автомобіля. Підставою звернення із позовом є завдання майнової шкоди транспортному засобу позивачки в результаті дорожньо-транспортної пригоди у неробочий час не з вини власника транспортного засобу. Позивачка не обґрунтувала підстави відповідальності саме скаржника;
- з огляду на предмет позову вжиття запропонованих позивачкою заходів забезпечення позову зумовить невиправдане втручання у право на мирне володіння своїм майном, оскільки скаржник є та залишається законним володільцем автомобіля, тоді як позивачка не обґрунтувала та не надала доказів необхідності такого втручання у це право;
- суди попередніх інстанцій формально підійшли до встановлення наявності підстав для забезпечення позову, обмежившись посиланнями на розмір позовних вимог, але не довівши наявності реальної, а не гіпотетичної загрози відчуження автомобіля, вчинення скаржником дій, спрямованих на ухилення від виконання можливого рішення суду, обставин, які б підтверджували необхідність саме арешту автомобіля;
- арешт майна має бути законним, переслідувати легітимну мету та бути пропорційним цій меті, а не бути надмірним обтяженням скаржника. Отже, накладення арешту на автомобіль, який є власністю скаржника та використовується ним, становитиме безпідставне та надмірне обмеження його права власності;
- заходи щодо забезпечення позову суд може вжити лише в межах предмета позову. Верховний Суд акцентував на необхідності співмірності таких заходів із заявленими вимогами. Позивачка не долучила докази оцінки належного скаржнику рухомого майна задля оцінки судом співмірності ціни позову та вартості майна, що є предметом забезпечення (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 910/12404/21, 9 грудня 2020 року у справі № 910/9400/20, від 21 грудня 2020 року у справі № 910/9627/20, Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 березня 2023 року у справі № 905/448/22);
- арешт майна та заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову. Обидва способи обмежують право відповідача розпоряджатися майном. Вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову. Суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19).
5. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження скаржника немає.
5.1. Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову (частина перша статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
5.2. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
5.3. Забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Тобто метою такого забезпечення є вжиття судом, у провадженні якого є справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити реальне й ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде ухвалене на користь позивача, зокрема задля попередження потенційних труднощів із виконанням надалі такого рішення (див. mutatismutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц).
5.4. Під час вирішення клопотання про забезпечення позову обґрунтованість позову суд не оцінює. Питання про обґрунтованість позовних вимог суд вирішує під час розгляду суті спору (див. mutatismutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2025 року у справі № 203/1905/22).
5.5. Заходи забезпечення позову суд застосовує для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинен застосувати лише за необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів учасників процесу чи інших осіб. Необхідність застосування заходів забезпечення позову зумовлена обставинами справи, які підтверджують, що незастосування цього заходу утруднить чи унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення позову. 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, які надав позивач, пересвідчитися, зокрема, у тому, що у сторін дійсно виник спір, й існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про відповідача, а також оцінити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати заявник, позовним вимогам.
Співмірність передбачає співвідношення (балансування) судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, із урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звернувся до суду, вартості майна, щодо якого він заявив клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії. Інакше кажучи, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття відповідних заходів, із тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів (див. mutatis mutandisпостанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
5.6. Забезпеченням позову є сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позову. Особи, які беруть участь у справі, мають можливість уникнути реальних ризиків утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яке забезпечить судовий захист їхніх прав, свобод та законних інтересів. 
Важливим є об`єктивне існування таких ризиків, а також дійсна необхідність застосування заходів забезпечення позову, так що без їхнього застосування права, свободи і законні інтереси заявника клопотання будуть порушені, на підтвердження чого є належні та допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявила клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживати процесуальними правами, не порушувати права відповідного учасника процесу, до якого мають бути застосовані зазначені заходи, а створити умови, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. 
Отже, використовуючи механізм забезпечення позову, учасники спору мають: належно обґрунтувати підстави застосування відповідного заходу у конкретній справі; зазначити обставини, які підтверджують, що невжиття такого заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтвердити такі обставини належними і допустимими доказами (див. mutatismutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року № 914/1570/20 (пункти 8.4-8.6)).
5.7. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення чи безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи або осіб, які не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (див. mutatis mutandisпостанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17).
5.8. Обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язане вирішення питання про це забезпечення. Судам слід враховувати, що як заходи забезпечення позову не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору (див. mutatis mutandisпостанову Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 344/13201/23 (пункт 80)).
5.9. Характер спору (майновий або немайновий) і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення для оцінки наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Суд має встановити : 1) наявність у сторін спору; 2) ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача як через вплив на виконуваність рішення суду, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірність обраного позивачем виду забезпечення позову з позовними вимогами; 4) дійсну мету звернення позивача із заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення зловживанням процесуальними правами (див. mutatis mutandisпостанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (пункти 46-47)).
5.10. У випадку подання позову про стягнення коштів беззаперечною є можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами на його рахунках, так і відчужити майно, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо воно буде ухвалене на користь позивача. Тому вимога надати докази очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача у будь-який момент розпорядитися майном) є завищеним або навіть заздалегідь недосяжним стандартом доказування, що порушує баланс інтересів сторін (див. mutatis mutandisпостанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 березня 2023 року у справі № 905/448/22(пункт 23)).
5.11. Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України).
5.12. Арешт майна та заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову. Обидва способи обмежують право відповідача розпоряджатися майном. Вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову. Суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову (див. mutatismutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19).
5.13. Арештом майна є заборона ним розпоряджатися, і лише у певних випадках - також користуватися ним (див. mutatismutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2022 року у справі № 522/1514/21).
5.14. Арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. У разі вжиття такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування майном і не позбавляється їх. Отже, накладення арешту на майно не завдає шкоди та збитків, не позбавляє конституційних прав на володіння та користування майном, на здійснення господарської діяльності, на отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежує право реалізувати майно третім особам (див. mutatis mutandisпостанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21).
5.15. Суди попередніх інстанцій встановили таке:
- автомобіль належить скаржнику. Його вартість становить 802 000,00 грн;
- позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення 451 907,48 грн відшкодування майнової (436 907,48 грн) і моральної (15 000,00 грн) шкоди. У випадку задоволення позову ці кошти можуть бути стягнуті на користь позивачки, зокрема, зі скаржника, а примусове виконання такого рішення відбуватиметься на підставі Закону України «Про виконавче провадження»;
- метою забезпечення позову є гарантування наявності у скаржника майна, за рахунок якого можна буде виконати рішення суду у разі повного або часткового задоволення позову;
- позивачка має обґрунтовані припущення щодо можливості відчуження скаржником автомобіля, за рахунок якого може бути виконане рішення суду у разі повного або часткового задоволення позову. Ймовірність утруднення виконання рішення суду існує, адже скаржник має необмежену можливість відчужити автомобіль. Тоді за рахунок цього майна відповідне рішення виконати буде неможливо. Тобто незабезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання такого рішення в майбутньому;
- оскільки предметом позову є стягнення значної суми коштів, забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль є саме тим заходом, який унеможливить ускладнення чи невиконання відповідного рішення суду та забезпечить можливість ефективного захисту прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду, тобто заявлений спосіб забезпечення позову є співмірним із позовними вимогами;
- накладення арешту на автомобіль не перешкоджає скаржникові як власнику володіти та користуватися цим транспортним засобом, а лише обмежує у розпорядженні ним, зокрема, відчуження будь-яким способом іншим особам;
- немає підстав для накладення арешту на цілу частку автомобіля, оскільки ціна позову менша його вартості, тому арешт має бути накладений у межах цієї ціни;
- немає підстав для встановлення заборони на відчуження автомобіля чи його передання в заставу, бо накладення на нього арешту цілком убезпечить від розпорядження ним;
- твердження скаржника про те, що він є неналежним відповідачем і не може нести відповідальність, завдану його працівником у неробочий час, не впливає на висновок про забезпечення позову, бо під час вирішення питання про таке забезпечення суд не перевіряє наявність чи відсутність підстав для задоволення позову.
5.16. Наведені висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються із висновками Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права про забезпечення позову, зокрема, із тими, які скаржник навів у касаційній скарзі. Суди попередніх інстанцій підтвердили наявність дійсного спору позивачки, зокрема, зі скаржником, не встановили зловживання нею її процесуальними правами шляхом подання клопотання про забезпечення позову, навели підстави для такого забезпечення, пояснили реальність загрози утруднення виконання рішення суду у разі повного чи часткового задоволення позову за невжиття заходів забезпечення позову, встановили вартість автомобіля, обґрунтували вибір заходу такого забезпечення, його пов`язаність із предметом спору, співмірність із цим предметом і відмову у забезпеченні позову додатково шляхом заборони відчуження автомобіля та передання його в заставу.
5.17. Доводи касаційної скарги значно зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення інших обставин, ніж це зробили суди. З огляду на припис частини першої статті 400 ЦПК України такі дії виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції. Скаржник не пояснив, чому саме арешт автомобіля є надмірним заходом втручання у його право власності; не підтвердив те, що можна було забезпечити позов в інший спосіб, зокрема, шляхом арешту коштів на його рахунках, дані про які він надав суду першої інстанції; не навів аргументів на спростування висновків судів, у тому числі щодо відсутності ризику утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову. 
5.18. Відсутність оцінки судами вжиття позивачкою заходів досудового врегулювання спору зі скаржником не перешкоджає можливості задовольнити її клопотання про забезпечення позову. Обґрунтованість останнього, зокрема, наявність або відсутність завданої скаржником шкоди позивачці, як і впливу на його відповідальність вини у діях працівника в неробочий час, суди під час розгляду питання про забезпечення позову теж підставно не оцінювали. Те, що скаржник є добросовісним власником автомобіля, який за змістом його касаційної скарги не вчиняв дій, спрямованих на відчуження цього майна й ухилення від виконання можливого рішення суду, не є доводами, які унеможливлюють арешт транспортного засобу в порядку забезпечення майнового позову.
5.19. Отже, за обставин цієї справи вжитий судом першої інстанції захід забезпечення позову є виправданим, відповідає вимогам закону, переслідує правомірну мету виконання можливого рішення суду про повне чи часткове задоволення позову та є пропорційним цій меті, оскільки не покладає на скаржника надмірного тягаря, допускає можливість володіння та законного користування автомобілем у господарській діяльності і тільки тимчасово обмежує право відчужити це майно.
5.20. У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
5.21. Беручи до уваги наведені висновки, застосування процесуальних норм судами першої та апеляційної інстанції є вочевидь правильним і не викликає розумних сумнівів щодо застосування чи тлумачення приписів, зокрема, статей 149-150 ЦПК України. Тому касаційну скаргу слід визнати необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 260, 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Укрхімекспорт» на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Укрхімекспорт» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді 		Д. А. Гудима	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко