Справа № 761/40646/25
Провадження № 2/761/4677/2026
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді:   Волошина В.О.
при секретарі:    Харечко О.В.,
за участі:
представника позивача:  ОСОБА_2,
представника відповідача 1:  Жовтун О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги», Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби Україна» про визнання недійсним договору поруки,
в с т а н о в и в :

У вересні 2025р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-7) до відповідачів: ТОВ «Київські енергетичні послуги» (далі по тексту - відповідач 1), ТОВ «ВКФ Фарби Україна» (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив суд:
- визнати недійсним договір поруки № 73718018/01/2025 від 13 січня 2025р. (далі по тексту - договір поруки), укладений між сторонами.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01 лютого 2024р. між відповідачами було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 73718018IIB (далі по тексту - договір постачання електроенергії), відповідно до якого відповідач 1 продає електричну енергію відповідачу 2 для забезпечення потреб електроустановок відповідача 2, а останній оплачує відповідачу 1 вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами договору. Додатковими угодами до договору постачання електроенергії від 01 жовтня 2024р. та 01 січня 2025р. строк дії договору було продовжено до 31 грудня 2024р. та 31 квітня 2025р. відповідно.
13 січня 2025р. між позивачем та відповідачами 1, 2 було укладено договір поруки, відповідно до якого позивач зобов`язується солідарно відповідати перед відповідачем 1 за виконання зобов`язання щодо оплати спожитої (купленої) енергії та інших платежів відповідачем 2, які виникли за договором постачання електроенергії, укладеним між відповідачами 1, 2.
В досудовому порядку, відповідачем 1 було надіслано на адресу позивача письмову вимогу про сплату заборгованості за електричну енергію вих. № 25/4/7/20/18386 від 20 березня 2025р., за змістом якої повідомлено позивача про необхідність сплати ним, протягом п`яти календарних днів від дати отримання вимоги заборгованості за фактичну спожиту відповідачем 2 електричну енергію в сумі 1463334,34 грн. 
На думку сторони позивача, укладений між сторонами договір поруки слід визнати недійсним, оскільки позивачу не були відомі відомості щодо обсягу спожитої відповідачем 2 електричної енергії, періоду її споживання в контексті впливу вказаних показників на формування заборгованості, яку вимагає сплатити позивача на користь відповідача 1.
Лише листом від 22 травня 2025р. відповідач 1 повідомив позивача про те, що заборгованість за спожиту електричну енергію складає 1463334,34 грн., і яка виникла за період з листопада 2024р. по лютий 2025р., у зв`язку з неповною оплатою нарахувань за цей період.
В подальшому позивачу стало відомо, що 13 червня 2025р. відповідач 1 звернувся до Господарського суду м. Києва з позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості за постачання електроенергії, в солідарному порядку, з позивача та відповідача 2, а саме суму основного боргу - 1301500,00 грн., 3% річних - 4 882,23 грн., інфляційну складову боргу - 4203,22 грн. та витрати зі сплати судового збору - 15 727,03 грн.
Разом з тим, на думку сторони позивача, зазначений договір поруки, повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки при укладенні оспорюваного договору позивачем була допущена помилка, оскільки решта сторін договору не повідомили позивача, що на час укладення договору поруки вже існують невиконання зобов`язання відповідача 2 щодо сплати заборгованості за спожиту електричну енергію, тобто сторони в договорі поруки не визначили обсяг зобов`язань. Таким чином, позивач вважає, що оспорюваний договір поруки є недійсним, в силу положень ст. ст. 203, 229, 638 ЦК України.
З урахуванням зазначених обставин, та враховуючи те, що відповідач 1 не визнає, що укладений між сторонами договір поруки є недійсним, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2025р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання.
27 жовтня 2025р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 51-60), в якому сторона відповідача 1, проти позову заперечила, зазначивши, що при зверненні до суду з вказаним позовом, стороною позивача не враховані положення ст. ст. 553 ЦК України, положення п. 4.1., 5.1 Комерційної пропозиції (додатку) до договору постачання електроенергії, при цьому сторона відповідача 1 звертала увагу суду, що положеннями п. 3.1. договору поруки, сторони визначили, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником зобов`язання щодо оплати спожитої (купованої) електричної енергії та інших платежів, а також відшкодування кредитору збитків та сплату неустойки, відповідно до умов договору постачання електроенергії (основного договору).
Крім того, сторона відповідача зазначала, що відповідно до умов Комерційної пропозиції «Вільна (строкова)» розрахунки за спожиту електричну енергію між відповідачами 1, 2 проводяться, шляхом здійснення попередньої оплати з наступним перерахунком (остаточним розрахунком). Тобто, сторонами урегульовано, як порядок розрахунків, так і випадки, коли зобов`язання має виконати поручитель.
З урахуванням наведеного, відповідач 1 зауважив, що твердження позивача про те, що сторони договору поруки не дійшли згоди щодо розміру зобов`язання, яке повинно забезпечуватися порукою, не відповідає дійсності та спростовується умовами договору поруки.
Крім того, сторона відповідача 1 вважає, що твердження позивача про те, що останній не володів відомостями щодо розміру зобов`язання забезпеченого порукою не може прийматись судом до уваги. 
До того ж, у відзиві на позов, сторона відповідача 1 звертала увагу суду на суперечливу поведінку позивача, яка полягає у наступному. У відзиві на позовну заяву у справі № 910/7499/25, де позивач є одним з відповідачів, поряд з ТОВ «ВКФ Фарби України», він зазначав, що договір поруки є неукладеним, при цьому при зверненні до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом про визнання вже цього договору поруки недійсним, позивач вже зазначав, що цей договір поруки, був укладений, внаслідок помилки. У той же час, сторона відповідача 1, наголошувала, що в досудовому порядку, позивач, як поручитель здійснював оплати, згідно з укладеним договором поруки, що може розцінюватись, як суперечлива поведінка («non concedit venire contra factum proprium» - ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). 
Щодо обсягу зобов`язання забезпеченого порукою, оскільки позивач вважає, що обсяг забезпеченого порукою зобов`язання не може охоплювати простроченого зобов`язання, що існувало до укладення договору поруки, то вказані твердження, на думку сторони відповідача 1, суперечать п. 1.1 договору поруки, оскільки цей пункт договору поруки не містить жодних формулювань, які б обмежували дію поруки на існуючі або майбутні зобов`язання. 
Також сторона відповідача 1 вважає, що позивачем не наведені підстави недійсності оспорюваного правочину, в розумінні положень ст. 203 ЦК України.
28 жовтня 2025р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача 1 (а.с. 90-100), в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначивши, що твердження сторони відповідача 1, про визначення строків виконання зобов`язань, які містяться в п. 5.1. Комерційної пропозиції «Вільна (строкова)», яка є додатком до договору постачання електроенергії, є помилковими, оскільки позивачу, як поручителю не було надано вказаної Комерційної пропозиції для ознайомлення, а сам договір поруки не містить навіть згадки про Комерційну пропозицію «Вільна (строкова)», що виключало можливість ознайомлення з її змістом.
Крім того, сторона позивача зазначала, що не мала волі забезпечувати вже порушене ТОВ «ВКФ Фарби України» зобов`язання, а його воля була направлена виключно на забезпечення виконання зобов`язань, які могли бути порушені після укладення договору поруки. Відтак, позивачем дійсно допущено помилку щодо обставини, що має істотне значення, а саме розміру зобов`язання, що забезпечується порукою. Тобто допущена позивачем помилка є істотною та стосується його обов`язків, які він набув, внаслідок підписання договору поруки. Допущена помилка не пов`язана ані з недбальством позивача, ані з його незнанням чинного законодавства. Також сторона позивача зазначала, що станом на дату підписання договору поруки, позивач не був ознайомлений з умовами Основного договору та будь-якої Комерційною пропозицією, як додатка до Основного договору. Відповідачем 1 не наведено посилання на жодну умову договору поруки, яка б чітко визначала строк виконання відповідачем 2 свого зобов`язання щодо сплати вартості спожитої електричної енергії. Крім цього, договір поруки не містить і жодної згадки про конкретну Комерційну пропозицію, що виключало можливість позивача ознайомитись з її змістом.
Заперечення на відповідь на відзив відповідача 1, на адресу суду не надходили.
29 жовтня 2025р. на адресу суду надійшли письмові пояснення на позов відповідача 2 (а.с. 107-111), в яких сторона відповідача 2, фактично визнала заявлені позовні вимоги, за змістом пояснення на позов є аналогічними позову.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2026р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, відповіді на відзив відповідача 1. 
Представник відповідача 1, проти позову заперечила, з підстав наведених у відзиві на позов, просила суд залишити позов без задоволення.
Відповідач 2, про час та місце розгляду справи був оповіщений в установленому законом порядку, в прохальній частині письмових пояснень на позов, сторона відповідача клопотала перед судом про розгляд справи у відсутність свого представника (а.с. 111).
Суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторони відповідача 2, в порядку ст. ст. 211, 223 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача 1, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, що 01 лютого 2024р. між ТОВ «Київські енергетичні послуги» (постачальник) та ТОВ «ВКФ Фарби України» (споживач) було укладено договір постачання електроенергії, додатком № 2 до якого є Комерційна пропозиція «Вільна (строкова)» постачальника електричної енергії ТОВ «Київські енергетичні послуги».
Відповідно до п. 9.1 Комерційної пропозиції, до договору постачання електроенергії, договір на умовах даної Комерційної пропозиції укладається на строк до 30 квітня 2024р.. В подальшому строк дії договору неодноразово продовжувався, шляхом підписання відповідних додаткових угод. Зокрема, продовження дії договору щодо розрахункових періодів позовного періоду врегульовано шляхом підписання сторонами додаткових угод б\н від 01 жовтня 2024р. (строк дії договору про постачання електроенергії продовжено до 31 грудня 2024р.) та б\н від 01 січня 2025р. (строк дії договору продовжено до 31 березня 2025р.).
Однак, дію договору постачання електроенергії було достроково припинено з 21 лютого 2025р. (останній день дії договору - 20 лютого 2025р.). При цьому, згідно абз. 3 п. 13.1 договору постачання електроенергії, в частині виконання зобов`язань споживача щодо оплати договір діє до повного виконання споживачем таких зобов`язань.
Відповідно до п. 2.1 договору постачання електроенергії, постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами договору.
Згідно абз. 1 п. 5.1 договору постачання електроенергії, споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються, відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією.
Пункт 5.5 цього договору, визначено, що розрахунковим періодом за договором постачання електроенергії є календарний місяць.
Пунктом 4.20 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі по тексту - НКРЕКП) від 14 березня 2018р. за № 312, передбачено, що у випадку припинення дії договору розрахунковий період для останнього платежу починається з першого дня останнього календарного місяця постачання електричної енергії та закінчується в останній день постачання електричної енергії.
Відповідно до п. 5.1 Комерційної пропозиції, додатку до договору постачання електроенергії, остаточний розрахунок за фактичним обсягом споживання здійснюється не пізніше, ніж на 5 робочий день після закінчення розрахункового періоду після здійснення нарахування постачальником.
Згідно з п. 6.3 цієї Комерційної пропозиції, рахунок на оплату фактично спожитого у розрахунковому періоді обсягу електричної енергії надається, як правило, до 10 числа місяця наступного за розрахунковим (після отримання звіту споживача про покази засобу обліку постачальником або після отримання постачальником від оператора системи розподілу даних про обсяги споживання споживача). У разі неодержання рахунку споживач самостійно оформляє платіжні документи та здійснює оплату на їх підставі, у строк, зазначений у п. 5.1 Комерційної пропозиції.
13 січня 2025р. між сторонами було укладено договір поруки, відповідно до п. 1.1 якого позивач (поручитель) зобов`язується солідарно відповідати перед відповідачем 1 за виконання зобов`язання щодо оплати спожитої (купованої) електричної енергії та інших платежів відповідачем 2, які виникли за договором, укладеним між відповідачами 1, 2.
Згідно п.3.1 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником зобов`язання щодо оплати спожитої електричної енергії та інших платежів, а також відшкодування кредитору збитків та сплату неустойки, відповідно до умов основного договору.
Відповідно до п. 8.1 договору поруки, строк дії цього договору збігається зі строком дії основного договору (договору постачання електроенергії).
У разі порушення боржником зобов`язання за основним договором поручитель зобов`язується виконати за боржника зобов`язання останнього у 5-денний термін з дня отримання вимоги від кредитора (п.5.1 договору поруки).
Згідно з п. 6.1 договору поруки, у разі невиконання боржником зобов`язання за основним договором кредитор має право у 5-денний термін звернутися з вимогою про виконання такого зобов`язання до поручителя.
Судом встановлено, що відповідачем 1, формувалися та видавалися рахунки на оплату фактично спожитої відповідачем 2 електричної енергії, відповідно до даних комерційного обліку (інформація про обсяги споживання), які надавалися оператором системи розподілу - ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», у відповідності до вимог п. 4.3, 4.12, пп. 31 п. 5.1.2 Правил роздрібного ринку електричної енергії, та глави 9.14 Розділу IХ, глави п. 12.4 Розділу ХІІ Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП від 14 березня 2018р. № 311. 
На підставі отриманих даних про спожиті відповідачем 2 обсяги електроенергії в інтернет-сервісі «Особистий кабінет» сформовано та видано рахунки, зокрема, за розрахункові періоди «грудень 2024р.» - «лютий 2025р.»: від 01 січня 2025р. № 73718018/12/1 на суму 525403,12 грн.; від 01 лютого 2025р. № 73718018/1/1 на суму 444458,12 грн.; від 21 лютого 2025р. № 73718018/2/1 на суму 359876,22 грн. Зазначені відомості не були спростовані сторонами, в ході розгляду справи в суді.
В судовому засіданні представник відповідача 1, наголошувала, що в досудовому порядку, позивачем, були здійснені платежі на загальну суму 28237,46 грн., при цьому представник відповідача 1, зазначала, що вказані обставини не були спростовані стороною позивача та відповідача, під час розгляду Господарським судом Київської області справи № 910/7499/25 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/134122637).
Звертаючись до суду з вказаним позовом, з зазначенням правових підстав позову, сторона позивача посилалася на положення ст. 229 ЦК України, при цьому позивач зазначав, що при укладенні оспорюваного договору поруки ним була допущена помилка, оскільки під час укладення цього договору сторони не дійшли згоди щодо розміру зобов`язань. Крім того, сторона позивача наголошувала, що не була ознайомлена з договором постачання електроенергії, укладеного між відповідачами, та додатками до нього.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.
Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно з правовими позиціями Верховного Суду, висловлені в постанові від 03 жовтня 2018р. у справі № 759/17065/14-ц, аналіз ст. 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.
При цьому, під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
Разом з тим, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.
Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 ЦК України вважаються правильно застосованими.
Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018р. у справі № 445/1011/17.
Згідно з ч.1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
Окрім того, виходячи зі змісту положень вказаної статті ЦК України суд зазначає, що метою укладення договору поруки є отримання кредитором додаткових гарантій виконання зобов`язання за основним договором, оскільки у випадку невиконання основного зобов`язання боржником вказане зобов`язання підлягає виконанню поручителем.
Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання.
Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
Таким чином, обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель, а саме договору постачання електроенергії.
Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.
Так, сама наявність помилки не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідною умовою є встановлення факту вчинення правочину під впливом помилки, яка мала істотне значення. За тією ж логікою не є підставою для визнання договору недійсним на підставі ст. 229 ЦК України й помилка щодо мотиву вчинення правочину (див. постанову Верховного Суду від 26 жовтня 2022р. по справі № 947/32485/20): «…поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчиняє правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі, проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив». Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Протягом всього часу розгляду справи в суді, в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, позивачем не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, в обґрунтування вимог про визнання недійсним договору, з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, які б вказували саме на помилку зі сторони позивача, при цьому дії позивача в позасудовому порядку, щодо сплати певних сум заборгованості за електроенергію, яку споживав відповідач 2, свідчить про цілковите усвідомлення позивачем положень, як основного договору (договору постачання електроенергії), так і договору поруки.
Судом встановлено, що при підписанні позивачем оспорюваного правочину, останній підтвердив дійсність намірів при його укладенні, своє розуміння значення і умов цього правочину та його правові наслідки, а також те, що вказаний правочин не носить характеру фіктивного та удаваного і не є правочином зловмисним.
При цьому, аналізуючи оспорюваний договір, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором, вбачається, що при підписанні договору позивач погодився з умовами цього договору, вчинив дії, пов`язані з його виконанням. Крім того, сторони, підписуючи договір, підтвердили, що цей договір складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології українською мовою.
Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягає стягненню судові витрати.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 229, 525, 526, 627, 629, 638 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

в и р і ш и в :

Позов  ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» (код ЄДРПОУ: 41916045, місцезнаходження: м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, буд. 31), Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» (код ЄДРПОУ: 31108022, місцезнаходження: Київська область, м. Бровари, вул. Олега Оникієнка, буд. 125, оф. 15/4) про визнання договору поруки недійсним - залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 01 червня 2026р.

Суддя: