Справа № 522/15675/25-Е
Провадження №2/522/3713/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2026 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Шенцевої О.П.,
за участю секретаря Сафтюк-Панько Б.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна, -
ВСТАНОВИВ:
11 липня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що ОСОБА_1 , перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Їх шлюб було розірвано 20.05.2025 р., про що свідчить рішення Подільського міськрайонного суду Одеської області.
Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
В період шлюбу подружжям була набута у спільну сумісну власність - двокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 119,3 кв.м, житловою площею 49,5 кв. м, квартира, набута на ім`я ОСОБА_2 , яка належить йому на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53340644 від 28.07.2020, виданого приватним нотаріусом Місік Оленою Володимирівною, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська обл.. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.07.2020 року, згідно Витягу № 386660957 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер відомостей про речове право: 37514516. Реєстраційний номер: 2067433851101. Квартира була придбана за 5000000 (п`ять мільйонів) гривень відповідно до договору купівлі-продажу, з відстрочкою платежу до 15 вересня 2027 року, серія та номер: 803, виданий 28.07.2020 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Місік О.В. 26.07.2021 р. набуто житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62 кв.м, житловою площею 38.1 кв.м, будинок набутий на ім`я ОСОБА_2 , який належить йому на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 59468582 від 26.07.2021, виданого приватним нотаріусом Юрченко Максимом Євгеновичем, Ізмаїльський районний нотаріальний округ, Одеська обл.. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.07.2021 року, згідно Витягу № 386660957 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер відомостей про речове право: 43154696. Реєстраційний номер: 1108020851223, приблизною вартістю 81 780,00 грн., що підтверджується договором-продажу житлового будинку (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - та копія договору купівлі-продажу додається) та автомобіль марки TOYOTA YARIS HYBRID рік випуску 2021, дата останньої реєстрації 24.11.2021р., VIN код ТЗ НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 821 293,00 грн., що підтверджується інформацією за результатами проведення маркетингового аналізу з визначенням найбільш імовірної ринкової вартості авто від 02.07.2025 року на сайті https://auto.ria.com/uk/auto_toyota_yaris_37231136.html й автомобіль марки TOYOTA Модель RAV-4 HYBRID, рік випуску 2020, дата останньої реєстрації 19.05.2020р., VIN код ТЗ НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , вартістю 1 542 530,00 грн., що підтверджується інформацією за результатами проведення маркетингового аналізу з визначенням найбільш імовірної ринкової вартості авто від 02.07.2025 року на сайті https://auto.ria.com/uk/auto_toyota_rav4_38424035.html.
Подружжя, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, спільною працею заробляло та накопичувало кошти з метою забезпечення потреб сім`ї та придбання майна. З 2011 року Позивачка була офіційно працевлаштована, подружжя також були зареєстровані як фізичні особи - підприємці та вели спільний сімейний бізнес. Після народження дітей Позивачка переважно займалася їхнім вихованням, забезпечуючи належний догляд та розвиток.
Усі питання, що стосувалися придбання як рухомого, так і нерухомого майна, подружжя вирішувало спільно, виходячи з наявного сімейного бюджету. Протягом усього часу спільного проживання сторони розраховували виключно на власні сили, не залучаючи сторонньої фінансової допомоги.
Навіть після погіршення сімейних відносин і до моменту розірвання шлюбу сторони продовжували разом вирішувати питання щодо погашення заборгованості за придбану квартиру та забезпечення потреб спільних дітей. Однак згоди щодо поділу спільно набутого майна досягнуто не було, у зв`язку з чим і виникла необхідність звернення до суду з цим позовом.
Позивач ОСОБА_1 в своєму позові просить:
Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , право приватної власності на:
частину квартири, загальною площею 119,3 кв.м., житловою площею 49,5 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2067433851101; 
Визнати за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , право приватної власності на:
частину квартири, загальною площею 119,3 кв.м., житловою площею 49,5 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 2067433851101; 
Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , право приватної власності на:
частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62 кв.м., житловою площею 38.1 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1108020851223;
Визнати за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , право приватної власності на:
частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62 кв.м., житловою площею 38.1 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1108020851223;
Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , право особистої приватної власності на:
автомобіль марки TOYOTA YARIS HYBRID, рік випуску 2021, дата останньої реєстрації 24.11.2021р., VIN код ТЗ НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;
Визнати за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , право особистої приватної власності на:
автомобіль марки TOYOTA Модель RAV-4 HYBRID, рік випуску 2020, дата останньої реєстрації 19.05.2020р., VIN код ТЗ НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ;
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , грошову компенсацію за відхилення від рівності часток подружжя в рухомому майні, яка становить 721 237,00 грн. 
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , понесені нею судові витрати, які включають в себе витрати на правову допомогу, у розмірі 40 000,00 (Сорока тисяч) гривень. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2025 року, головуючим по справі визначено суддю Шенцеву О.П., а матеріали справи з додатками були передані безпосередньо на розгляд судді Шенцевій О.П. 14.07.2025 року.
18 липня 2025 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна залишено без руху.
23 липня 2025 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків.
Ухвалою суду від 25 липня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна. Цивільну справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 25 липня 2025 року заяву представника позивача адвоката Іванової Г.С. про забезпечення позову по справі № 522/15675/25-Е про забезпечення позову залишено без задоволення. 
05 вересня 2025 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Ульяновим І.М. подано відзив на позовну заяву, в якому сторона просить відмовити в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві.
05 вересня 2025 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Ульяновим І.М. подано до суду зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна. 
В обґрунтування зустрічної позовної заяви, зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 відповідач не визнає в повному обсязі, вважає позовні вимоги безпідставними, надуманими, незаконними та такими що не підлягають задоволенню. Вважає, що позивач в своєму позові навмисно виклала обставини, що не відповідають дійсності, тому ОСОБА_2 вимушений звернутися до суду із зустрічною позовною заявою.
Також вказав, що фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами відбулося у серпні 2024 року. 
В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 28.07.2020 року ОСОБА_2 за письмовою згодою позивачки укладено договір купівлі-продажу з відстрочкою платежу з ОСОБА_7 квартири під номером АДРЕСА_4 , що в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною площею 119,3 кв.м, житловою площею 49,5 кв.м. Цей продаж вчинено за 5000000 (п`ять мільйонів) гривень, що в еквіваленті складає 180000 (сто вісімдесят тисяч) доларів США. В договорі вказаний графік платежів по сплаті за квартиру. 
За квартиру щомісячно потрібно сплачувати 2000 (дві тисячі) доларів США та за усною домовленістю треба щомісячно сплачувати 13000 гривень. Останній платіж по договору повинен бути не пізніше 15 березня 2027 року. Після припинення фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_1 з серпня 2024р., ОСОБА_2 продовжував зі своїх особистих коштів сплачувати за квартиру без участі позивача. Останній фактичний платіж за квартиру відбувся травні 2025р. 
Тобто, ОСОБА_2 зі своїх власних коштів частково сплатив за квартиру з серпня 2024р. по травень 2025р. 20000 (двадцять тисяч) доларів США, що по офіційному курсу НБУ 41,26 складає 825200 гривень та додатково 130000 (сто тридцять тисяч) гривень. ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_1 повинна компенсувати йому половину суми за квартиру, яку він сплатив після фактичного припинення шлюбних відносин, а саме 10000 (десять тисяч) доларів США та 65000 гривень.
Окрім того зазначив, що 01.07.2020р., за згодою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, позичив у ОСОБА_4 14000 (чотирнадцять тисяч) доларів США, що підтверджує розписка (копія додається). Ці гроші були використані в інтересах сім`ї. 22.11.2021р. за згодою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, позичив у ОСОБА_4 6000 (шість тисяч) доларів США, що підтверджує розписка (копія додається). Ці гроші були використані в інтересах сім`ї, але не були повернуті ОСОБА_4 .
В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 просить в порядку розподілу спільного майна подружжя, стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ) половину суми, яку ОСОБА_2 частково сплатив за квартиру після фактичного припинення шлюбних відносин, а саме 10000 (десять тисяч) доларів США, що по офіційному курсу НБУ 41,26 на день подання позову складає 412600 гривень та 65000 (шістдесят п`ять тисяч) гривень. В порядку розподілу спільного майна подружжя, розділити між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ) в рівних частках по частці грошові зобов`язання за договором купівлі-продажу з відстрочкою платежу від 28.07.2020 року квартири під номером АДРЕСА_4 з червня 2025 року до виконання умов договору в повному обсязі, а саме 31000 доларів США, що по офіційному курсу НБУ 41,26 на день подання позову складає 1279060 гривень за договором купівлі-продажу та 175500 гривень за усною домовленістю.
В порядку розподілу спільного майна подружжя, розділити між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ) в рівних частках по частці грошові зобов`язання за боргом перед ОСОБА_4 по розпискам від 01.07.2020р. та від 22.11.2021р. в розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США, що по офіційному курсу НБУ 41,26 на день подання позову складає 412600 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ) суму судових витрат.
Ухвалою суду від 02 грудня 2025 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна та об`єднано в одне провадження. 
23 грудня 2025 року стороною відповідача (позивача за первісним позовом) подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, визнання боргових зобов`язань спільними та врахування боргів при поділі спільного майна подружжя у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву.
Ухвалою суду від 09 квітня 2026 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 19 травня 2026 року на 15:30.
05 червня 2026 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_1 , в якій просила первісний позов задовольнити повністю, у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі та стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40000 грн. 
08 червня 2026 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_2 в якій просив відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог та зустрічний позов задовольнити.
08 червня 2026 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_1 про розгляд справи без участі.
09 червня 2026 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_2 , в якій просив судове засідання провести без їх участі. 
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ч.4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , перебувала у зареєстрованому 04.11.2014 шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 . 
Від шлюбу сторони мають двох дітей: ІНФОРМАЦІЯ_5 народився син – ОСОБА_5 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_7 від 20.01.2016 р., видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис за № 582 від 20.01.2016р. ІНФОРМАЦІЯ_6 в Сторін народилась донька – ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 від 26.06.2018 р., видане Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис за № 2004 від 26.06.2018 р. 
Рішенням Подільського міськрайонного суду Одеської області їх шлюб було розірвано 20.05.2025 р.
Судом також встановлено що 28.07.2020 р., тобто в період шлюбу подружжям була набута у спільну сумісну власність - двокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 119,3 кв.м., житловою площею 49,5 кв. м.
Квартира була придбана сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі на підставі договору купівлі-продажу з відстрочкою платежу від 28.07.2020 року. Станом на момент розгляду справи зобов`язання за вказаним договором виконані не повністю, а тому поряд із правом власності на спірне майно між сторонами існують спільні майнові обов`язки щодо погашення залишку заборгованості за договором. 
Враховуючи, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а грошове зобов`язання щодо її оплати виникло в інтересах сім`ї та безпосередньо пов`язане з набуттям цього майна, суд дійшов висновку про необхідність визнання за сторонами обов`язку нести зазначені витрати в рівних частках.
Таким чином, залишок заборгованості за договором купівлі-продажу квартири підлягає розподілу між сторонами по 1/2 частині за кожним без стягнення будь-яких компенсацій за вже здійснені платежі, оскільки спірне майно визнається спільною сумісною власністю та підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
Окрім того, в період перебування у шлюбі сторонами придбано 26.07.2021 р. житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62 кв.м, житловою площею 38.1 кв.м, будинок набутий на ім`я ОСОБА_2 , який належить йому на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 59468582 від 26.07.2021, виданого приватним нотаріусом Юрченко Максимом Євгеновичем, Ізмаїльський районний нотаріальний округ, Одеська обл.
Також, придбано автомобіль марки TOYOTA YARIS HYBRID рік випуску 2021, дата останньої реєстрації 24.11.2021р., VIN код ТЗ НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , та автомобіль марки TOYOTA Модель RAV-4 HYBRID, рік випуску 2020, дата останньої реєстрації 19.05.2020р., VIN код ТЗ НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 .
Предметом позовних вимог є визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна подружжя.
Вирішуючи вимоги позивачки щодо стягнення грошової компенсації за відхилення від рівності часток подружжя у рухомому майні, суд враховує таке.
На підтвердження вартості автомобілів TOYOTA YARIS HYBRID та TOYOTA RAV-4 HYBRID позивачкою надано інформацію за результатами проведення маркетингового аналізу з визначення найбільш імовірної ринкової вартості транспортних засобів, сформовану на підставі відомостей, розміщених на інтернет-ресурсі Auto.ria.
Разом із тим, зазначені документи не є звітами про оцінку майна, складеними суб`єктом оціночної діяльності відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», не містять відомостей про фактичний технічний стан транспортних засобів, ступінь їх зносу, комплектацію, наявність пошкоджень чи інших індивідуальних характеристик, які безпосередньо впливають на ринкову вартість майна.
Наданий маркетинговий аналіз має орієнтовний та узагальнений характер, ґрунтується на порівнянні оголошень про продаж аналогічних транспортних засобів та не дає можливості достовірно встановити дійсну ринкову вартість саме спірних автомобілів станом на момент розгляду справи.
Суд також враховує, що жодною зі сторін не надано належного та допустимого доказу вартості спірних транспортних засобів у вигляді звіту суб`єкта оціночної діяльності або висновку судової експертизи, який би дозволяв визначити розмір можливої грошової компенсації за відхилення від рівності часток подружжя.
Таким чином, суд приходить до висновку, що надані позивачем відомості про вартість автомобілів не можуть бути покладені в основу визначення розміру грошової компенсації, оскільки мають припущений та орієнтовний характер, а тому вимоги про стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації у розмірі 721 237,00 грн. належними та допустимими доказами не підтверджені.
Крім того, суд враховує, що під час розгляду справи позивачка не заперечувала факт користування автомобілем TOYOTA YARIS HYBRID та зазначала, що продовжує використовувати його у власних потребах. Тому твердження відповідача щодо відчуження вказаного транспортного засобу не знайшли свого належного підтвердження.
Отже, суд дійшов висновку, що спірні транспортні засоби є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між сторонами шляхом визнання за кожним із них права власності на транспортний засіб, який перебуває у його фактичному користуванні, без стягнення грошової компенсації.
Разом із вирішенням питання щодо поділу спільного майна подружжя суд також надає оцінку доводам зустрічного позову ОСОБА_2 про розподіл між сторонами боргових зобов`язань та стягнення грошових коштів, сплачених ним після припинення сімейних відносин.
Оцінюючи доводи зустрічного позову та надані на їх підтвердження докази, суд виходить з того, що відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доказування обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, покладається саме на цю сторону.
Разом із тим, ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами у серпні 2024 року та встановлення між ними режиму окремого проживання. Сам по собі факт посилання відповідача на припинення сімейних відносин з указаного часу не підтверджується жодними об`єктивними доказами та не може бути покладений судом в основу рішення.
Також судом не встановлено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_1 була обізнана про укладення ОСОБА_2 договорів позики з ОСОБА_4 , надавала згоду на отримання грошових коштів у борг або брала на себе будь-які зобов`язання щодо їх повернення. Крім того, відповідачем не доведено, що грошові кошти, отримані за розписками від 01.07.2020 року та 22.11.2021 року, були фактично використані саме в інтересах сім`ї, на задоволення сімейних потреб чи на придбання спільного майна подружжя.
Надані відповідачем боргові розписки лише підтверджують факт виникнення зобов`язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , однак самі по собі не є достатнім доказом виникнення спільного боргового зобов`язання подружжя. За відсутності належних доказів обізнаності позивачки про отримання позик, її згоди на їх укладення та використання отриманих коштів в інтересах сім`ї, суд не вважає зазначені розписки достатніми та належними доказами виникнення спільного боргового зобов`язання подружжя та не вбачає підстав для покладення на ОСОБА_1 обов`язку щодо несення відповідальності за такими зобов`язаннями.
Відтак, вимоги ОСОБА_2 про поділ між сторонами боргових зобов`язань за розписками від 01.07.2020 року та 22.11.2021 року, а також похідні від них вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та задоволенню не підлягають.
Така позиція також підтверджується позицією Верховного Суду України в Постанові від 30.01.2019 у справі № 372/1558/16-ц, де суд підтримав висновок, що розписка не дає підстав для визнання боргу спільним, оскільки відсутні докази про надання дружиною згоди на укладення договору позики, докази про те, що вона знала про існування такого договору, та докази про те, що грошові кошти, отримані за розпискою, були витрачені в інтересах сім`ї .
Аналогічну правову позицію викладено у Постанові ВС від 10.06.2021 у справі № 501/2887/16-ц, де суд зазначив, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що дружина була обізнана про розписку та не заперечувала проти такої позики, а також те, що кошти, отримані за договором позики, використані та витрачені в інтересах сім`ї. 
Жоден із зазначених елементів у даній справі не доведений. Розписки не містять жодної згадки, що кошти надавалися саме для купівлі спірної квартири, умов повернення коштів, строків виконання зобов`язання. Тобто їхній зміст не підтверджує цільового використання коштів в інтересах сім`ї відповідно до ст. 65 СК України.
Відповідно до Постанови ВС від 08.04.2020 у справі № 361/7130/15-ц, апеляційний суд не звернув увагу на відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження того, що отримані за спірним договором позики кошти було використано в інтересах сім`ї, що стало підставою для скасування рішення.
Відповідно до Постанови Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 537/1339/16-ц, для встановлення солідарного боргового обов`язку подружжя необхідно довести, що другий з подружжя був обізнаний про розписку та не заперечував проти такої позики, а також суду необхідно встановити на підставі доказів, що позичені кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Позивач за зустрічним позовом не надав жодного з таких доказів. Відсутні докази реального переходу грошових коштів Сторона позивача не надала жодних об`єктивних доказів, що підтверджують реальний рух коштів: виписок з банківських рахунків ОСОБА_4 , що свідчать про зняття відповідних сум у вказані дати або покази свідків, які були присутні при передачі коштів, будь-яких інших документів, що підтверджують фінансову можливість та факт надання позики.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких встановлюється наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ст. 3 СК України смію складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.
Статтею 57 СК України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України).
У ст. 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.
Відповідно до ст.68СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно із ч. 1 ст. 69 СКУкраїни, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Аналізуючи вказані норми матеріального права в сукупності, суд вбачає, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи зі ст. 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення викладені у ч. 2 ст. 372 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК України); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК України); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК України); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку - належать співвласникам будинку (ч. 2 ст. 382 ЦК України); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК України).
Як роз`яснено в п.п. 23, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ст. 61 СК України).
Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.
Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20), у постанові Верховного суду від 23.02.2023 року у справі № 405/3776/19.
Виходячи з викладеного суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя згідно ст. 60 СК України,оскільки була придбана під час шлюбу та підлягає поділу між сторонами.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 (провадження № 61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, оцінивши докази, їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, як за первісним так і за зустрічним позовами підлягають частковому задоволенню.
Щодо витрат по сплаті судового збору, суд зазначає, що, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки судом вирішено покласти судові витрати на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, доцільним буде зарахувати судові витрати по сплаті судового збору, що підлягають стягненню.
В той же час, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати, що включають в себе витрати на правничу допомогу з урахуванням наступного.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону).
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача, у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України №23-рп/2009 від 30.09.2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Частинами 1, 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1, ч. 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у раз часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у Рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява №19336/04 зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Згідно Рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00 відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічні правові висновки містять і постанови ВС від 24.01.2019 року у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18: якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу.
Судом встановлено, що згідно Договору про надання правничої допомоги № 20/06/2025 від 20.06.2025 року між ОСОБА_1 та адвокатом Івановою Ганною Степанівною, прибуткового касового ордеру, оплата послуг адвоката становить 40000,00 грн.
Враховуючи викладене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача по справі – ОСОБА_1 необхідно стягнути суму витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.
Суд наголошує на тому, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).
У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року (справа № 638/7748/18) зазначено, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
При цьому, суд дійшов висновку, що розподілу підлягають понесені позивачем за первісним позовом витрати на правничу допомогу. В частині витрат на правову допомогу за зустрічним позовом, то вони не підлягають розподілу у зв`язку з відсутністю підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Крім того, суд зауважує, що стягнути конкретну суму з відповідача за зустрічним позовом, позивач не просив, таке питання не порушував, до закінчення судових дебатів у справі сторона не зробила відповідну заяву про стягнення таких витрат, доказів понесення витрат на правову допомогу не надав. Відтак, підстав та аргументів для розгляду судом питання про стягнення витрат на правову допомогу за зустрічним позовом суд не вбачає.
На підставі вищевикладеного, керуючись 11, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391, 392 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69-72 СК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 15, 76, 77, 79-81, 89, 95, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 119,3 кв.м, житловою площею 49,5 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2067433851101;
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 119,3 кв.м, житловою площею 49,5 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2067433851101;
Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62 кв.м, житловою площею 38.1 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1108020851223;
Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62 кв.м, житловою площею 38.1 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1108020851223;
Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , право особистої приватної власності на автомобіль марки TOYOTA YARIS HYBRID, рік випуску 2021, дата останньої реєстрації 24.11.2021р., VIN код ТЗ НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;
Визнати за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , право особистої приватної власності на автомобіль марки TOYOTA Модель RAV-4 HYBRID, рік випуску 2020, дата останньої реєстрації 19.05.2020р., VIN код ТЗ НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ;
Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обов`язок нести у рівних частках по 1/2 кожний грошові зобов`язання за договором купівлі-продажу з відстрочкою платежу від 28.07.2020 року щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2067433851101, у частині несплаченої заборгованості, що залишилася станом на момент ухвалення рішення суду.
У задоволенні решти позовних вимог первісного та зустрічного позовів — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 25 червня 2026 року.

Суддя: