Справа № 149/3876/24
Провадження № 22-ц/801/1369/2026
Категорія: 21
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року	Справа № 149/3876/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 02 квітня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Робак М. В. в залі суду в м. Хмільник Вінницької області,
у цивільній справі № 149/3876/24 за позовом керівника Хмільницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Хмільницької міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомості,
встановив:
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2024 року керівник Хмільницької окружної прокуратури в інтересах Хмільницької міської ради звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомості.
Позов мотивований тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 42022022330000121 від 18.11.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України «Самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво», встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером 0510900000:00:004:0899 за адресою: АДРЕСА_1 розміщений торгово-посадочний комплекс «Автобусна зупинка «Санаторій МО», який згідно з висновком експертизи № СЕ-19/102-23/10548-БТ від 01.08.2024 є капітальною будівлею.
Перевіркою дотримання вимог чинного законодавства при розміщенні вказаної споруди встановлено, що одноповерхова будівля із відокремленими приміщеннями з навісом автобусної зупинки та прибудовою до тильної стіни «Зупинка «Санаторій МО» розміщена з порушенням вимог законодавства.
Зокрема встановлено, що 25.05.2012 Управлінням містобудування та архітектури Хмільницької міської ради на замовлення ОСОБА_1 видано паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , автобусна зупинка «МО», в м. Хмільнику Вінницької області, реєстраційний № 534-12, розроблений КП «Архітектурно-проектна майстерня».
10.07.2012 складено протокол погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки землекористувачу ОСОБА_1 , у відповідності до якого визначено площу земельної ділянки 0,0078 га, з якої 0,0060 га під розміщення тимчасових споруд та площею 0,0018 га під проїздами, проходами, площадками.
У подальшому, між Хмільницькою міською радою та ФОП ОСОБА_1 13.09.2012 укладено договір № 21 особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди на земельній ділянці по АДРЕСА_1 (автобусна зупинка «санаторій «Міністерство Оборони»») площею 0,0078 га.
На підставі рішення 43 сесії міської ради 7 скликання № 1139 від 04.10.2017 угодою від 19.10.2017 № 275-17 внесені зміни до договору особистого строкового сервітуту, укладеного між Хмільницької міською радою та ОСОБА_1 від 13.09.2012, зокрема, договір поновлено до 01.10.2022.
Відповідно до рішення 38 сесії Хмільницької міської ради 8 скликання № 1588 від 03.02.2023 «Про розгляд заяви ОСОБА_1 щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 », відповідачу надано в користування на умовах особистого строкового сервітуту земельну ділянку площею 0,0078 га по АДРЕСА_1 , кадастрової номер 0510900000:00:004:0899, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (03.07) - для обслуговування тимчасової споруди. 
На підставі цього рішення укладено договір особистого строкового сервітуту № 03-23 від 14.02.2023 між Хмільницької міською радою та ОСОБА_1 , строк якого згідно з п. 2.1 встановлено на 3 роки від дати укладання договору. Відповідно до п. 1 договору власник на підставі рішення 38 сесії Хмільницької міської ради 8 скликання № 1588 від 03.02.2023 встановлює особистий платний строковий сервітут за рахунок земельної ділянки площею 0,0078 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0510900000:00:004:0899, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі – для обслуговування тимчасової споруди. Земельна ділянка віднесена до земель житлової та громадської забудови (п. б ч.1 ст. 19 Земельного Кодексу України). Пунктом 4 Договору передбачені обов`язки сервітуарія, серед яких не чинити дій, що можуть привести до погіршення якісних характеристик та екологічного стану землі; виконання своїх обов`язків відповідно до вимог ст. 96 Земельного кодексу (забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Крім того, зміни до договору особистого строкового сервітуту від 14.02.2023 у частині зміни розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки внесені також угодою від 19.04.2024. 
Під час досудового розслідування кримінального провадження №42022022330000121 від 18.11.2022 слідчим 18.05.2023 проведено огляд земельної ділянки з кадастровим номером 0510900000:00:004:0899 за адресою: АДРЕСА_1 , яка передана у користування згідно з договором особистого строкового сервітуту ОСОБА_1 , під час якого установлено, що споруда, розташована на даній земельній ділянці, яка належить ФОП ОСОБА_1 , має ознаки капітального будівництва.
В межах вказаного кримінального провадження № 42022022330000121 від 18.11.2022 призначена будівельно-технічна експертиза, проведення якої доручено Вінницькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. 
За результатами проведеної експертизи експертом 01.08.2024 складено висновок № СЕ-19/102-23/10548-БТ, відповідно до якого торгово-посадочний комплекс «Зупинка «Санаторій МО» по вул. 1 Травня як об`єкт капітального будівництва є нерухомим майном.
Отже спірний об`єкт нерухомості, побудований ФОП ОСОБА_1 на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, а також без відповідного документу, який дає право виконувати будівельні роботи, і без належно затвердженого проекту порушує вимоги закону та умови укладеного договору, а торгівельний магазин, не введений в експлуатацію у визначеному законом порядку вважається самочинним будівництвом згідно із нормами частини першої статті 376 ЦК України.
Таким чином, ФОП ОСОБА_1 , як особа, яка є власником самочинно побудованого нежитлового приміщення – торгово-посадочного комплексу «Зупинка «Санаторій МО» на земельній ділянці, яка надана останній в оренду для розміщення малих архітектурних форм, зобов`язана усунути перешкоди в користуванні земельної ділянки комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення та приведення її у придатний для використання стан.
Щодо підстав звернення до суду, то прокурором зазначено, що метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді у цій справі, Хмільницькою окружною прокуратурою 05.11.2024 на адресу Хмільницької міської ради скеровано лист № 56-3430вих-24, у якому повідомлено уповноважений орган про факт самочинного будівництва нежитлового приміщення торгово-посадочного комплексу «Зупинка «Санаторій МО» за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка надана згідно з договором особистого строкового сервітуту, обґрунтовано наявність порушень інтересів держави та запропоновано інформувати прокуратуру про те, чи виявлялись органом місцевого самоврядування порушення щодо розміщення МАФу ОСОБА_1 , здійснених заходів самоврядного контролю за дотриманням законодавства про благоустрій населених пунктів, виявлених порушень, складених за їх результатами документів перевірок. 
На вказаний лист Хмільницька міська рада листом від 13.11.2024 № 98/01-19 надала копії документів на 37 арк., не повідомивши про вжиття заходів міською радою. Наведена вище позиція уповноваженого органу свідчить про небажання захищати порушені інтереси держави (територіальної громади) та про самоусунення від відновлення порушених прав.
З урахуванням викладених обставин, керівник Хмільницької окружної прокуратури просив усунути перешкоди Хмільницькій міській раді Вінницької області у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності шляхом зобов`язання ОСОБА_1 за власний рахунок здійснити знесення (демонтаж) самочинно побудованого торгово-посадочного комплексу «Зупинка санаторій «МО», розташованого за адресою: вул. 1 Травня, м. Хмільник, кадастровий номер земельної ділянки 0510900000:00:004:0899.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 02 квітня 2026 року позов задоволено.
Усунуто перешкоди Хмільницькій міській раді Вінницької області у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності шляхом зобов`язання ОСОБА_1 за власний рахунок здійснити знесення (демонтаж) самочинно побудованого торгово-посадочного комплексу «Зупинка санаторій «МО», розташованого за адресою: вул. 1 Травня, м. Хмільник, кадастровий номер земельної ділянки 0510900000:00:004:0899.
Вирішено питання щодо судових витрат.
Прийняте рішення суд першої інстанції мотивував тим, що звернення прокурора до суду з позовом у цій справі спрямовано саме на захист інтересів держави у сфері земельних відносин щодо використання земельних ділянок, які є власністю Українського народу. При цьому позиція уповноваженого органу свідчить про небажання захищати порушені інтереси держави (територіальної громади) та про самоусунення від відновлення порушених прав. Вказані обставини, відповідно до статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру», свідчать про наявність у прокурора права та можливості представляти інтереси держави в суді шляхом подачі відповідного позову. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що спірний об`єкт нерухомості, побудований ФОП ОСОБА_1 на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, а також без відповідного документу, який дає право виконувати будівельні роботи, і без належно затвердженого проекту, порушує вимоги закону та умови укладеного договору, а торгівельний магазин, не введений в експлуатацію у визначеному законом порядку, вважається самочинним будівництвом згідно із нормами частини першої статті 376 ЦК України.
Враховуючи наведене, оскільки належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки, що передбачено частиною другою статті 152 ЗК України.
Під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач не надала доказів, які б спростовували висновок експерта та свідчили про погодження власника землі на використання ділянки під її нерухомим майном, а саме у вигляді відповідних дозвільних документів, що свідчить про небажання останньої усувати виявлені порушення законодавства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У квітні 2026 року відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. 

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 27 квітня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано матеріали цієї справи з місцевого суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду 09 червня 2026 року о 12:00 год з повідомленням сторін.
08 червня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з перебуванням на лікуванні, зазначивши, що підтверджуючі документи будуть подані нею на наступне судове засідання 
За таких обставин розгляд справи відкладено на 23 червня 2026 року о 12:00 год.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що у цій справі відсутні належні підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Хмільницької міської ради.
Зокрема вказує, що всупереч вимог Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», встановленій Верховним судом України практиці, прокуратурою було заявлено позов незважаючи на те, що: Хмільницька міська рада була обізнана про обставини користування земельною ділянкою; між міською радою та апелянтом укладено чинний договір особистого строкового сервітуту від 14.02.2023; 10.04.2024 укладено угоду про внесення змін до договору щодо плати за землю; міська рада не заявляла самостійних вимог щодо демонтажу споруди; відсутні докази відмови міської ради від захисту прав або визнання порушення.
Отже фактично орган місцевого самоврядування продовжив договірні відносини та приймав оплату за користування землею, що виключає наявність бездіяльності чи порушення інтересів держави.
Тому вважає, що суд першої інстанції формально визнав наявність підстав для представництва, не дослідивши реальної бездіяльності органу місцевого самоврядування.
Зауважує, що прокурором не обґрунтовано у чому саме полягає «шкода державі», якщо бюджет громади стабільно отримує плату за сервітутом відповідно до укладеного договору від 14.02.2023. Також судом не було досліджено обставини оплати за договором та не встановлено фактичні обставини, що суттєво впливають на вирішення справи судом, зокрема не було досліджено такі докази, як квитанція про оплату від 01.08.2024 на суму 28 281,28 грн, квитанція про оплату від 27.11.2025 на суму 18 005,18 грн.
При цьому, на переконання апелянта, судом першої інстанції неправильно застосовано норми статті 376 ЦК України.
Так, відповідно до матеріалів справи: земельна ділянка надана відповідачу на законних підставах (договір сервітуту від 2012 року, який поновлено новим договором від 2023 року); її цільове призначення – для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; орган місцевого самоврядування не розривав договір, не вимагав звільнення ділянки; плата за користування земельною ділянкою сплачувалась.
Зазначає, що суд не встановив моменту спорудження об`єкта та не дослідив чи існував фундамент до укладення договору сервітуту, що прямо зазначалось стороною захисту.
Також звертає увагу, що проведена експертиза не враховує стан законодавства на момент спорудження спірного об`єкта. Так, експерт досліджував об`єкт станом на 2024 рік та застосовував чинні будівельні норми, а не норми, що діяли на момент фактичного створення споруди. При цьому, не встановлено: точну дату спорудження; чи існувала споруда або її частина до укладення сервітуту; чи були зміни конструкції після отримання паспорта прив`язки.
Тому фактично експертиза лише класифікує об`єкт як капітальний, але не встановлює факту самочинності у розумінні статті 376 ЦК України.
Наголошує на тому, що судом не надано належної оцінки висновку експертизи як доказу, оскільки у цьому висновку в своїй більшості є посилання на нормативно-правові акти, які не мають відношення до розміщення тимчасової споруди, або прийняті після її розміщення.
Вказує, що експерт ОСОБА_2 визнав об`єкт капітальним на підставі ДБН від 2018 року, тоді як будівництво розпочалося у 2012 році. Враховуючи зазначене, вважає, що слід застосувати норми, що діяли на момент зведення. Тому такий висновок є недопустимим доказом, при цьому судом при ухваленні рішення не надано оцінку зазначеному доказу.
Крім цього, судом при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано, що тимчасова споруда розміщувалась на фундаменті, що існував до укладення договору, а отже, ОСОБА_1 не є суб`єктом самовільного будівництва.
Разом з тим зауважує, що судом порушено принцип пропорційності, оскільки знесення об`єкта нерухомості є крайнім заходом втручання у право власності, гарантоване ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При цьому, на переконання апелянта, суд першої інстанції не дослідив: можливість приведення об`єкта у відповідність; можливість узаконення; відсутність шкоди територіальній громаді; факт тривалого користування за мовчазної згоди міської ради. Отже вважає, що застосування крайнього заходу без аналізу альтернатив є непропорційним втручанням у право мирного володіння майном.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
05 травня 2026 року через систему «Електронний суд» Хмільницька окружна прокуратура Вінницької області подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно викладених у позовній заяві фактичних обставин та доданих до позовної заяви доказів апелянтом не наведено обґрунтованих підстав для скасування ухваленого судового рішення. 
Таким чином, подаючи апеляційну скаргу, відповідач не спростувала висновки суду першої інстанції, при цьому судом надано належну правову оцінку обставинам справи з урахуванням та дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування рішення суду.
Відзив від Хмільницької міської ради, впродовж встановленого апеляційним судом строку, на адресу апеляційного суду не надходив.
Позиція учасників справи у судовому засіданні
Представник Вінницької обласної прокуратури прокурор Моніч Л. В. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Відповідач ОСОБА_1 та представник Хмільницької міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно з вимогами частини другої статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, установлені судом
У справі встановлено, що 11.07.2012 ОСОБА_1 звернулась з заявою до міського голови про затвердження технічної документації про встановлення строкового сервітуту на земельну ділянку площею 0,0078 га, що в АДРЕСА_1 та укладення договору строкового земельного сервітуту (т. 1 а. с. 32, 85).
13.09.2012 між Хмільницькою міською радою та ФОП ОСОБА_1 укладено договір особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди строком до 10.08.2017 року. Площа земельної ділянки 0,0078 га (т. 1 а. с. 33-36, 86-90).
19.10.2017 поновлено договір особистого строкового сервітуту строком до 01.10.2022 року (т. 1 а. с. 37, 91).
Згідно з паспортом прив`язки тимчасової споруди від 25.05.2012 площа забудови тимчасової споруди № 1 – 30 м2, тимчасової споруди № 2 – 30 м2, площа забудови автобусної зупинки – 16 м2. Земельна ділянка виділена під розміщення тимчасових споруд площею – 76 м2.
Крім цього, паспортом передбачено зовнішнє опорядження фасадів. Зокрема, стіна будинку – стінова сандвіч-панель білого кольору фірми «ТПК»; покриття даху – метало черепиця червоного кольору фірми «ТПК»; вікна – металопластиковий профіль коричневого кольору фірми «Reynars»; цоколь – з керамічної плитки 250х65 мм, червоного кольору; двері – металопластиковий профіль коричневого кольору під дерево фірми «Reynars»; арка – з нержавіючого металу; водовідводи та ринва – з метало пластикового матеріалу білого кольору; панель покриття – фасадні панелі червоного кольору; бра – індивідуального замовлення; панель рекламна – алюмінієва; логотип – екструдірований акриловий пластик; годинник – індивідуального замовлення; світильник – точковий, індивідуального замовлення (т. 1 а. с. 38-50, 96-120).
25.01.2017 ФОП ОСОБА_3 припинила підприємницьку діяльність фізичної особи – підприємця (т. 1 а. с. 129).
Відповідно до рішення 38 сесії Хмільницької міської ради 8 скликання № 1588 від 03.02.2023 «Про розгляд заяви ОСОБА_1 щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 », ОСОБА_1 надано в користування на умовах особистого строкового сервітуту земельну ділянку площею 0,0078 га по АДРЕСА_1 , кадастрової номер 0510900000:00:004:0899, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (03.07) - для обслуговування тимчасової споруди (т. 1 а. с. 56). 
На підставі цього рішення укладено договір особистого строкового сервітуту від 14.02.2023 між Хмільницької міською радою та ОСОБА_1 , строк якого згідно п. 2.1 встановлено на 3 роки від дати укладання договору (т. 1 а. с. 51-55, 92-94). 
Відповідно до п. 1 договору власник на підставі рішення 38 сесії Хмільницької міської ради 8 скликання № 1588 від 03.02.2023 встановлює особистий платний строковий сервітут за рахунок земельної ділянки площею 0,0078 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0510900000:00:004:0899, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі – для обслуговування тимчасової споруди. 
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав ОСОБА_3 на підставі договору особистого строкового сервітуту являється користувачем земельної ділянки площею 0,0078 га, кадастровий номер 0510900000:00:004:0899 (т. 1 а. с. 57).
10.04.2024 між Хмільницькою міською радою та ОСОБА_3 укладено угоду про внесення змін до договору особистого строкового сервітуту від 14.02.2023 року в частині розміру плати за земельну ділянку (т. 1 а. с. 58, 95).
18.11.2022 за фактом незаконного використання суб`єктами господарювання земельних ділянок комунальної форми власності на території Хмільницької ОТГ та здійснення на них незаконного будівництва внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ст. 197-1 ч.1 КК України (т. 1 а. с. 130).
18.05.2023 проведено огляд земельної ділянки з кадастровим номером 0510900000:00:004:0899 за адресою: АДРЕСА_1 , яка передана у користування згідно договору особистого строкового сервітуту ОСОБА_1 , під час якого установлено, що споруда, розташована на даній земельній ділянці, має ознаки капітального будівництва (т. 1 а. с. 59-63).
Згідно з висновком експерта від 01.08.2024 №СЕ-19/102-23/10548-БТ одноповерхова будівля із відокремленими торгівельними приміщеннями з навісом автобусної зупинки та прибудовою до тильної стіни утворюють торгово-посадочний комплекс «Зупинка «Санаторій «МО», розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 0510900000:00:004:0899 за адресою: АДРЕСА_1 , який у відповідності до вимог ДК 018-2000 Державного класифікатора будівель та споруд, Національний стандарт № 1 «Загальні оцінки майна і майнових прав», Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», ДБН В. 1.2-14:2018 «Система забезпечення надійності та безпеки будівельних об`єктів. Загальні принципи забезпечення надійності та конструктивної безпеки будівель та споруд», ДСТУ-Н Б А.1.1-81:2008 ««Система стандартизації та нормування в будівництві. ОСНОВНІ ВИМОГИ ДО БУДІВЕЛЬ І СПОРУД. Настанова із застосування термінів основних вимог до будівель і споруд згідно з тлумачними документами Директиви Ради 89/106/ЄЕС», ДБН А.2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво»», Збірника «УПВВ», Цивільного кодексу України, відноситься до об`єктів капітального будівництва (т. 1 а. с. 64-80).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта користувачем земельної ділянки на підставі договору земельного сервітуту для обслуговування тимчасової споруди від 14.02.2023 ОСОБА_1 являється користувачем земельної ділянки площею 0,0078 га з кадастровим номером 0510900000:00:004:0899 (т. 1 а. с. 30-31).
Згідно з відповіддю Державної інспекції архітектури та містобудування України. наданої на запит Хмільницької окружної прокуратури інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання по адресі об`єкта будівництва: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0510900000:00:004:0899 не виявлено (т. 1 а. с. 121-124).
Відповідно до даних з порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва інформація про назву об`єкту будівництва в дозвільному документі за адресою: АДРЕСА_1 відсутня (т. 1 а. с. 128).
За клопотанням представника відповідача в судовому засіданні було заслухано експерта ОСОБА_2 , який виконував експертизу. Експерт повідомив, що при огляді спірного об`єкту він керувався паспортом прив`язки на тимчасову споруду. При огляді будівлі виявлено її невідповідність паспорту прив`язки. Документів, які б надавали дозвіл на будівництво нерухомого майна йому надано не було. Конструкція будівлі свідчить саме про об`єкт нерухомості. 
Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Частиною першою статті 2 ЦПК України вказано визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (Такий правовий висновок викладено, зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ГПК України (аналогічне - у частині першій статті 5 ЦПК України) вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.
Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке:
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво. Також потрібно враховувати положення частини третьої та п`ятої статті 376 ЦК України.
Щодо повноважень першого заступника керівника Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області звернення з позовом в інтересах держави в особі Хмільницької міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомості, колегія суддів зазначає наступне.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява № 61517/00, пункт 27).
Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятих 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів (далі Рекомендації), якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
У пункті 7 Рекомендацій передбачено, що ілюстрацією повноважень публічних обвинувачів у системі загального права є визнання або анулювання шлюбів, захист дітей або недієздатних осіб і реєстрацію або припинення діяльності асоціацій та фондів. Іншою групою повноважень публічних обвинувачів є правовий контроль публічної адміністрації та інших юридичних осіб під кутом зору відповідності їх діяльності закону. В цілому, ці повноваження покладені на публічного обвинувача з міркувань публічного інтересу та захисту прав людини і, як правило, здійснюється в суді.
З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Конституційний Суд України Рішенням від 03 грудня 2025 року №6 р(ІІ)/2025, визнав неконституційними окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (далі – Закон №1805-III) в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництв інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересі органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
При цьому, у пунктах 3 та 4 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України також зазначено, що окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону № 1805-III, які визнано неконституційними, втрачають чинність із 01 січня 2027 року, та що це Рішення не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів частини третьої статті 23 Закону № 1805-III, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
У мотивувальній частині цього Рішення Суд також наголосив, що представництво інтересів держави в суді, передбачене пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, має винятковий та субсидіарний характер. Прокурор може здійснювати таке представництво лише у випадках, коли цього вимагає захист конституційно значущих інтересів держави та коли компетентний орган не забезпечує такого захисту належним чином. Законодавче регулювання цієї функції повинно відповідати принципам закріпленим у Конституції України, зокрема принципам верховенства права, рівності сторін у судовому процесі та заборони надмірного втручання держави у сферу прав і свобод людини (аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у пункті 68 постанови від 18.12.2025 у справі №160/4161/24).
Так, виключність звернення прокурора до суду в порядку представництва інтересів держави полягає у субсидіарному (додатковому) характері цієї функції, яка може бути реалізована лише за умови дотримання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Аналіз положень статті 56 ЦПК України у взаємозв`язку зі змістом частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Невжиття органом державної влади, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення права власності держави на спірну земельну ділянку свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 08.02.2019 (справа № 915/20/18) дійшов однозначного висновку про можливість представництва органами прокуратури в суді органів місцевого самоврядування, а, отже, і інших органів державної влади.
При цьому, відповідно до п. п. 5.6 постанови від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 Верховним Судом встановлено, що прокурор не повинен встановлювати причини невиконання уповноваженими державою органами відповідних функцій у спірних відносинах.
Наведена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, постановах Верховного Суду від 09.10.2024 у справі № 931/322/23, від 10.08.2021 у справі № 923/833/20, від 20.07.2021 у справі № 908/2153/20.
Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 зробила висновки, що:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
У справі встановлено, що ОСОБА_1 на земельній ділянці, наданій їй в користування за договором сервітуту для встановлення тимчасової споруди, здійснила капітальне будівництво торгово-посадочного комплексу «Зупинка «Санаторій МО» без належних підстав.
Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Елементом, який становить невід`ємну частину підстав представництва прокурором інтересів держави, є нездійснення чи неналежне здійснення захисту порушених інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також його відсутність.
Наведена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 № 925/1133/18, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, постановах Верховного Суду від 09.10.2024 у справі № 931/322/23, від 10.08.2021 у справі № 923/833/20, від 20.07.2021 у справі № 908/2153/20.
Отже, при визначенні вказаного елемента підлягає з`ясуванню питання наявності уповноваженого органу та вжиття ним заходів із захисту порушених інтересів.
Статтею 324 ЦК України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.
Таким чином, з огляду на зазначені законодавчі положення, прокурор може заявити в інтересах держави позов, який виражається в інтересах частини українського народу - членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча він, цей орган, навпаки, покликаний ці інтереси захищати.
Такий підхід узгоджується з Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року (ратифікована Законом України від 15 липня 1997 року № 452/97-ВР), яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати (статті 3, 8).
Крім того, з урахуванням статей 1, 2, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.
Конституція України визначає, що місцеве самоврядування в Україні здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України (статті 140 Конституції України).
Відповідно до статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування територіальної громади є однією з гарантій держави.
Згідно із частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські рада є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до статті 142 Конституції України, статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів.
Положення статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлюють, що територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно.
До повноважень міських рад у галузі земельних відносин згідно зі статтями 12, 83, 122 ЗК України, статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» належить розпорядження землями комунальної власності в межах, визначених Земельним кодексом України.
Враховуючи викладене, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Хмільницька міська рада як розпорядник земельних ділянок комунальної власності на території м. Хмільник Вінницької області, суб`єкт, уповноважений на здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель на території Хмільницької міської ради, та зобов`язана здійснювати захист комунальних майнових прав.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Як зазначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом «суд знає закони» під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19).
Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Враховуючи виявлені порушення та зазначені положення законодавства, керуючись ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», окружною прокуратурою 05.11.2024 на адресу Хмільницької міської ради скеровано лист № 56-3430вих-24, у якому повідомлено уповноважений орган про факт самочинного будівництва нежитлового приміщення торгово-посадочного комплексу «Зупинка «Санаторій МО» за адресою: м. Хмільник, вул. 1 Травня на земельній ділянці, яка надана згідно договору особистого строкового сервітуту, обґрунтовано наявність порушень інтересів держави та запропоновано інформувати прокуратуру про те, чи виявлялись органом місцевого самоврядування порушення щодо розміщення МАФу ОСОБА_1 , здійснених заходів самоврядного контролю за дотриманням законодавства про благоустрій населених пунктів, виявлених порушень, складених за їх результатами документів перевірок.
На цей лист Хмільницька міська рада листом від 13.11.2024 № 98/01-19 надала копії документів на 37 арк., при цьому не повідомила про вжиття жодних заходів щодо усунення порушень інтересів держави.
З урахуванням наведеного, позиція уповноваженого органу свідчить про небажання захищати порушені інтереси держави (територіальної громади) та про самоусунення від відновлення порушених прав.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 (п.6.43) зазначено, що сам факт незвернення уповноваженого суб`єкта владних повноважень до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захисти порушені державні інтереси, свідчить про те, що указаний суб`єкт неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Такі обставини, відповідно до статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру», вказують на наявність у прокурора права та можливості представляти інтереси держави в суді, шляхом подачі відповідного позову. 
Під час розгляду справи місцевим судом, орган місцевого самоврядування в судові засідання не з`являвся, при розгляді справи покладався на розсуд суду, заперечень щодо представництва інтересів держави прокурором не заявляв та протягом тривалого часу використання земельної ділянки ОСОБА_1 жодних перевірок не ініціював.
В апеляційній скарзі відповідач вказує про неправильне застосування судом статті 376 ЦК України, однак такі доводи апелянта є безпідставними , з огляду на таке.
Право власності та користування на землю набувається та реалізується фізичними та юридичними особами в порядку і на підставах, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
Самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки є порушенням прав власника земельної ділянки.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим.
Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, навіть у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою.
Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно-самочинне будівництво, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном.
У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод, зокрема заявити негаторний позов про демонтаж спорудженого на земельній ділянці об`єкта нерухомого майна (постанова ВП ВС від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17).
З відповіді Хмільницької міської ради від 27.11.2024 № 106/01-18, наданої на запит окружної прокуратури від 25.11.2024 № 56-3430вих-24, вбачається, що інформація дозвільного характеру щодо початку виконання будівельних робіт та щодо готовності вказаного об`єкта до експлуатації відсутня.
Водночас, згідно з інформацією Державної інспекції архітектури та містобудування України від 12.11.2024 за № 7098/03/13-24, наданої на запит окружної прокуратури від 05.11.2024 за № 56-3431вих-24, в Реєстрі будівельної діяльності, за параметром пошуку «кадастровий номер – 0510900000:00:004:0899» та «адреса – м. Хмільник, вул. 1 Травня, автобусна зупинка «Санаторій МО» інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання станом на дату надання відповіді не виявлено.
Разом з тим, відповідачу при використанні земельної ділянки надавався дозвіл на встановлення тимчасових споруд, натомість, на земельній ділянці розміщена капітальна споруда, переміщення якої без руйнування неможливе.
Нежитлове приміщення, «Зупинка «Санаторій «МО» побудоване: на земельній ділянці, яка надана в користування на праві оренди, без дозволу власника земельної ділянки на здійснення капітального будівництва; за відсутності будівельного паспорту, містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва; без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт; за відсутності зареєстрованої відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю поданої декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
За таких обставин, в силу положень статті 376 ЦК України одноповерхова будівля торгово-посадочного комплексу «Зупинка «Санаторій МО» загальною площею 108,6 кв. м є самочинним будівництвом, оскільки побудована без дотримання наведених законодавчих вимог.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
У справі встановлено, що під час під час досудового розслідування кримінального провадження № 42022022330000121 від 18.11.2022 слідчим 18.05.2023 проведено огляд земельної ділянки з кадастровим номером 0510900000:00:004:0899 за адресою: АДРЕСА_1 , яка передана у користування згідно з договором особистого строкового сервітуту ОСОБА_1 , під час якого установлено, що споруда, розташована на даній земельній ділянці, яка належить ФОП ОСОБА_1 , має ознаки капітального будівництва.
У межах вказаного кримінального провадження № 42022022330000121 від 18.11.2022 призначена будівельно-технічна експертиза, проведення якої доручено Вінницькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України.
За результатами проведеної експертизи експертом 01.08.2024 складено висновок № СЕ-19/102-23/10548-БТ.
Експертом досліджено торгово-посадочний комплекс «Зупинка санаторій «МО», до складу якого входять навіс автобусної зупинки та одноповерхова будівля із трьома відокремленими приміщеннями для ведення підприємницької діяльності та прибудовою, зблоковані між собою за адресою вул. 1-го Травня, м. Хмільник, Вінницької області.
Під час натурного обстеження візуально було встановлено, що автобусна зупинка «Санаторій «МО»» розташована на по АДРЕСА_1 , поряд з головним входом на територію санаторію «Міністерство оборони» по АДРЕСА_2 . 
До складу автобусної зупинки входять: навіс зупинки із місцем для сидіння, що розташовується всередині утвореного простору стінами одноповерхової будівля П-подібної форми в плані із торгівельними відокремленими приміщеннями: приміщення 1 - магазин «Продукти з Європи», приміщення 2 - порожній та торгівельна площа здається в оренду, приміщення 3 - магазин «Coffee Kasta», зблокованих між собою, які разом утворюють торгово-посадочний комплекс. Торгові зали будівлі мають окремі входи-виходи з/на площадки (у) зупинки. Також оглядом встановлено, що до тильної стіни одноповерхової будівлі прибудовано підсобне приміщення із окремим входом, тильна територія прилегла до будівлі закрита для проходу огорожею та хвірткою.
Навіс зупинки виконаний із сталевого каркасу у вигляді склепіння з профільних труб із опиранням на несучі конструкції одноповерхової будівлі і на металеві колони, які виконанні у вигляді просторового каркасу. Покриття навісу з профільованих сталевих листів. На зупинці улаштовано лавки (місце для сидіння), покриття площадки зупинки виконано з тротуарної плитки, яка служить ганком для входу в торгові зали 1, 2, З одноповерхової будівлі. На фронтоні склепіння наявна вивіска із назвою зупинки та годинником.
Фасади одноповерхової будівлі утепленні пінопластом та опоряджені декоративною штукатуркою із фарбуванням, на тильній стіні будівлі здійснено фарбування по шпаклюванню. Виділена цокольна частина головного та бокових фасадів будівлі, крім тильної стіни, облицьовані природнім каменем на розчині. Покриття даху улаштовано з профільованих сталевих листів, карнизна частина торгово-посадочного комплексу облицьована профільованими сталевими листами, улаштовано водовідведення. По торгово-посадочному комплексу (зупинка з будівлею) змонтовано мережу електроосвітлення. На прилеглій території до торгово-посадочного комплексу виконано благоустрій, установлені урни, лавки, виконано озеленення.
Одноповерхова будівля торгово-посадочного комплексу має фундамент із бетону, стіни змуровані з газобетонних блоків. До внутрішніх приміщень будівель магазинів не було надано доступ. У внутрішніх приміщеннях будівлі виконано опорядження поверхонь, а саме: улаштовано підвісні стелі із ГКЛ та ПВХ плівки, по стінам шпаклювання із фарбуванням водоемульсійною фарбою та локально облицьовано керамічною плиткою, покриття підлоги улаштовано з керамічної плитки. Віконні та дверні прорізи в зовнішніх стінах заповнено готовими віконними та дверними блоками з металопластику. В приміщеннях торгових залів № 1 та № 2 улаштовані тамбури із заповненням дверних прорізів дерев`яними дверними блоками та віконні прорізи готовими віконними блоками з металопластику. В одноповерховій будівлі комплексу улаштовані інженерні мережі (електроосвітлення, електропостачання, водопостачання та каналізації), змонтовано системи вентиляції та кондиціювання, змонтовано протипожежну сигналізацію та відеонагляд, установлено торгівельне обладнання.
Крім того, у ході проведення експертизи досліджено, зокрема, Паспорт прив`язки ТС для провадження підприємницької діяльності на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , автобусна зупинка «МО», в м. Хмільнику Вінницької обл. (архітектурно-будівельна частина).
У відповідності до плану тимчасової споруди на від. 0,000 (М 1:50) зовнішні розміри зблокованих тимчасових споруд із навісом зупинки зазначені 14,800 х 5,150 м, а фактичні зовнішні розміри визначено інструментальним вимірюванням під час огляду - 17,888x5,633 м (із урахуванням утеплення).
У відповідності до техніко-економічних показників зазначених в «Схема розміщення тимчасової споруди (М 1:200)» загальна площа земельної ділянки становить 76,0 м2 (в т. ч. площа забудови ТС № 1 - 30,0 м2, площа забудови ТС № 2- 30,0 м2, площа забудови автобусної зупинки - 16,0 м2).
За протоколом погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки від 10.07.2012 та у відповідності до договору № 21 від 13.09.2012 особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди, укладеного між Хмільницькою міською радою та ФОП ОСОБА_1 , в тимчасове користування ОСОБА_1 виділено земельну ділянку площею 78,0 м2 (в т. ч. площа 60,0 м2 під ТС, площа 18,0 м2 під проїздами, площадками, проходами 16,0 м2). Площадка під автобусною зупинкою, покриття якої улаштовано з тротуарної плитки, виступає за межі визначеної площі забудови на 1 м до автомобільної дороги вул. 1-го Травня та обмежена поребриком. Металеві колони навісу зупинки змонтовані на відстані 0,8 м за межами визначеної площі забудови, згідно паспорту забудови тимчасової споруди.
За результатами інструментального вимірювання встановлено, що площа забудови під будівлею та прибудовою до тильної стіни становить 81,7 м2, площа забудови під автобусною зупинкою становить 26,9 м2, загальна площа забудови під торгово-посадочним комплексом «Зупинка «Санаторій «МО»» становить 108,6 м2.
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 01.08.2024 № СЕ-19/102-23/10548-БТ одноповерхова будівля із відокремленими торгівельними приміщеннями з навісом автобусної зупинки та прибудовою до тильної стіни утворюють торгово-посадочний комплекс «Зупинка «Санаторій «МО», розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 0510900000:00:004:0899 за адресою: АДРЕСА_1 , який у відповідності до вимог ДК 018-2000 Державного класифікатора будівель та споруд, Національний стандарт № 1 «Загальні оцінки майна і майнових прав», Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», ДБН В. 1.2-14:2018 «Система забезпечення надійності та безпеки будівельних об`єктів. Загальні принципи забезпечення надійності та конструктивної безпеки будівель та споруд», ДСТУ-Н Б А.1.1-81:2008 ««Система стандартизації та нормування в будівництві. ОСНОВНІ ВИМОГИ ДО БУДІВЕЛЬ І СПОРУД. Настанова із застосування термінів основних вимог до будівель і споруд згідно з тлумачними документами Директиви Ради 89/106/ЄЕС», ДБН А.2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво»», Збірника «УПВВ», Цивільного кодексу України, відноситься до об`єктів капітального будівництва.
Предметом будівельно-технічної експертизи є коло питань у сфері будівництва, у тому числі ціноутворення у будівництві, вирішення яких належить до компетенції експертів у галузі будівельно-технічної експертизи.
До компетенції експерта у галузі будівельно-технічної експертизи належить вирішення таких завдань:
- визначення відповідності розробленої проектно-технічної та кошторисної документації вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва;
- визначення відповідності виконаних будівельних робіт та побудованих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо) проектно-технічній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва;
- визначення відповідності виконаних будівельних робіт, окремих елементів об`єктів нерухомого майна, конструкцій, виробів та матеріалів проектно-технічній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва;
- визначення, перевірка обсягів і вартості виконаних будівельних робіт та складеної первинної звітної документації з будівництва та їх відповідність проектно-кошторисній документації, вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва;
- визначення групи капітальності, категорії складності, ступеня вогнестійкості будівель і споруд та ступеня будівельної готовності незавершених будівництвом об`єктів;
- визначення технічного стану будівель, споруд та інженерних мереж, причин пошкоджень та руйнувань об`єктів та їх елементів;
- визначення вартості будівельних робіт, пов`язаних з переобладнанням, усуненням наслідків залиття, пожежі, стихійного лиха, механічного впливу тощо;
- визначення можливості та розробка варіантів розподілу (виділення частки;
порядку користування) об`єктів нерухомого майна.
Отже, будівельно-технічна експертиза не вирішує питання щодо дати спорудження; чи існувала споруда або її частина до укладення сервітуту; чи були зміни конструкції після отримання паспорта прив`язки, про що стверджує апелянт у своїй скарзі.
Також в апеляційній скарзі відповідач зазначила, що судом при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано, що тимчасова споруда розміщувалась на фундаменті, що існував до укладення договору, а отже, вона не є суб`єктом самочинного будівництва.
Доводи апеляційної скарги про помилкове визначення, що об`єкт нерухомості, який є предметом спору, є самочинним будівництвом, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки такі доводи суперечать наявним в матеріалах справи доказам, всупереч того, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
При цьому, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Як визначено у статтях 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
У постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, в контексті цієї справи.
Під час розгляду судом першої інстанції позову відповідач жодних доказів про те що тимчасова споруда розміщувалась на фундаменті, що існував до укладення договору не надала, тому відповідно в рішенні вказана обставина не врахована.
Колегія суддів також критично оцінює доводи апеляційної скарги щодо порушення принципу пропорційності.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положеннями статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом.
Згідно зі статтею 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.
Згідно з частиною другою статті 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам, підлягає обов`язковій державній реєстрації, що випливає зі статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Враховуючи те, що будівництво нежитлового приміщення будівлі «Зупинки «Санаторій МО» здійснено з порушенням вимог Земельного кодексів України, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», дане будівництво є самочинним, на яке право власності не набувається. 
Відповідно до частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Згідно з частиною другою статті 212 Земельного кодексу України приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 725/5630/15-ц зроблено висновок, що під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови КМ «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.
У постанові Верховного Суду від 17.04.2025 у справі № 910/127/21 зазначено, що згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
За пунктом «б» частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Висновки щодо способу захисту прав власника земельної ділянки у разі зведення на ній самочинного будівництва шляхом задоволення вимоги про знесення самочинно побудованого нерухомого майна є усталеними в судовій практиці Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 910/14328/17, від 01.07.2020 у справі № 755/3782/17, від 02.06.2021 у справі № 910/14524/19, від 10.01.2024 у справі № 916/619/22).
Ураховуючи наведене, а також положення частин третьої-п`ятої статті 376 ЦК України, коли власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки (частина друга статті 152 ЗК України).
Особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку.
За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» про самовільне зайняття земельної ділянки свідчить вчинення особою будь-якої дії, спрямованої на фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Таким чином, у разі використання земельної ділянки без відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання її в користування або у власність, повернення такої земельної ділянки відповідно до приписів статті 212 ЗК України власнику з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд відповідає законодавству, що регулює спірні правовідносини.
З урахуванням вимог частини другої статті 152 Земельного Кодексу України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, ОСОБА_1 , як особа, яка є власником самочинно побудованого нежитлового приміщення - торгово-посадочного комплексу «Зупинка «Санаторій МО» на земельній ділянці, яка надана останній в оренду для розміщення малих архітектурних форм, зобов`язана усунути перешкоди в користуванні земельної ділянки комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення та приведення її у придатний для використання стан. 
Отже колегія суддів вважає, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 02 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 25 червня 2026 року.

Головуючий         Ю. Б. Войтко

Судді:         І. В. Міхасішин

І. М. Стадник