Дата документу 22.05.2026 Справа № 336/3321/26

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний №336/3321/26 Головуючий у 1-й інстанції: Турчинський М.І.
Провадження № 22-ц/807/1373/26 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача   Подліянової Г.С.,
суддів:       Кочеткової І.В., 
Кухаря С.В., 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Відділ по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, Відділ по Космічному району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2026 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Відділ по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, Відділ по Космічному району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

В обґрунтування позову зазначено, що сторони з 10 квітня 2017 року по 03 березня 2026 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 . Протягом вказаного періоду сторони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, вели спільне господарство та набували майно для спільного користування. Відносини між сторонами мали характер усталених та тривалих, що підтверджується показами свідків сусідів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .. 
Спільне проживання та ведення спільного господарства сторін підтверджується також фактом народження та спільного виховання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції було зроблено відповідний актовий запис №994 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 21 березня 2026 року. 
З моменту народження дитини і до припинення фактичних шлюбних відносин до ІНФОРМАЦІЯ_2 , обидва батьки брали рівну участь у її утриманні, вихованні та забезпеченні належних умов проживання, що свідчить про сталий характер сімейних зв`язків.

Починаючи з 03 березня 2026 року, фактичні шлюбні відносини між сторонами були остаточно припинені, внаслідок сварки. З вказаної дати сторони проживають окремо за різними адресами, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету та не пов`язані взаємними правами та обов`язками, що притаманні сім`ї. Зв`язок між сторонами з цього моменту має виключно формальний характер. Факт окремого проживання підтверджується зверненням ОСОБА_2 двічі до відділу поліції 04 березня 2026 року та 18 березня 2026 року. 

З 23 вересня 2020 року місце проживання доньки зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . За даною адресою також зареєстрована мати дитини. Проте, відповідач не пускає позивачку до свого житла, не надає можливості забрати з собою доньку для проживання за адресою її проживання та перешкоджає і не надає можливості з нею зустрічатися, що підтверджується скаргою позивачки до Вознесенівського району служби (управління) у справах дітей ЗМР від 26 березня 2026 року. Проте, висновок та акт обстеження на адресу позивачки не надійшов. Крім того, мати звернулася також Відділу по Космічному району служби (управління) у справах дітей ЗМР щодо обстеження її умов проживання за адресою її фактичного нині проживання. 
Наразі донька проживає разом з батьком та його матір`ю (бабусею), донька є ученицею 1-А класу Запорізького класичного ліцею на дистанційній формі навчання. На прохання позивачки повернути доньку щоб остання мала можливість повноцінно відвідувати заклади освіти, щоб мати змогу також приймати участь у її вихованні, відповідач ухиляється від зустрічей з причини хвороби чи зайнятістю та відповідав відмовою. Наразі відповідач чинить перешкоди у належному вихованні дитини, натомість сам здійснює неналежне виконання ним батьківських обов`язків, відповідач не має постійного місця роботи та стабільного доходу, систематично вживає алкогольні напої. 
Позивачка забезпечена житловим, яке має задовільні умови проживання, має стабільне джерело доходу та має фінансову спроможність у повному обсязі забезпечувати потреби дитини. 
На підставі вищевикладеного, просила визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її матір`ю – ОСОБА_2 . Стягнути з відповідача на корись позивачки понесені витрати по сплаті судового збору. 

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 20 квітня 2026 року справу №336/3321/26 передано за підсудністю на розгляд до Хортицького районного суду м. Запоріжжя на підставі п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, залишити заяву без розгляду як подану до неналежної особи – відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що позивач визначила відповідача самостійно «Хорунжій», судом було направлено запит до Департаменту реєстраційних послуг щодо місця реєстрації саме цієї особи, проте Департамент самостійно змінивши прізвище відповідача на « ОСОБА_8 » та надав інформацію щодо місця реєстрації саме « ОСОБА_8 », яке не мало право самостійно змінювати прізвище відповідача. 
Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Пунктом 9 частини 1 ст. 353 ЦПК України передбачено оскарження ухвали суду щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Відповідно до ч. 13 ст.7ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.
Постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю на розгляд до Хортицького районного суду м. Запоріжжя, суд першої інстанції визначаючи підсудність на підставі ст. 27 ЦПК України, виходив з того, що позовна заява ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , треті особи: Відділ по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, Відділ по Космічному району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю, не підсудна Шевченківському районному суду м. Запоріжжя, оскільки відповідно до довідки Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради №06.4-06/02/12961 від 16 квітня 2026 року, відповідач  ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що є територією Хортицького району м. Запоріжжя.
З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Так, у ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі "Безимянная проти Росії" (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак, ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону №2453-VI).

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

За загальним правилом, якщо інше не встановлено ЦПК України, у відповідності до частини 1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 28 ЦПК України унормовує альтернативну підсудність справ за вибором позивача. 

Відповідно до ч. 10 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Стаття 33 Конституції розрізняє місце перебування громадянина і місце його проживання.

Місце перебування фізичної особи - це те місце, де вона знаходиться тимчасово (готель, санаторій, притулок тощо).

Місце проживання фізичної особи - це місце, де громадянин постійно чи переважно проживає (як власник будинку чи квартири; як наймач чи піднаймач житла; як член сім`ї власника, наймача тощо або на іншій підставі, встановленій законодавством, у будинку-інтернаті для інвалідів, громадян похилого віку тощо).

У відповідності до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Як зазначено вище, ст. 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, у квітні 2026 року ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Відділ по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, Відділ по Космічному району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю (а.с.2-11).

Сторони мають спільну дитину – доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого повторно Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України серії НОМЕР_2 від 21 березня 2026 року, актовий запис №994 (а.с.19). 

Відповідно до вказаного свідоцтва про народження мати – ОСОБА_2 , батько – ОСОБА_1 . 

Визначаючи підсудність за Шевченківським районним судом м. Запоріжжя позивач ОСОБА_2 виходила зі ст. 28 ЦПК України, якою визначена підсудність справ за вибором позивача, оскільки вона має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , що є територією Шевченківського району м. Запоріжжя та відноситься до юрисдикції вищезазначеного суду.

У справі позивач зазначила відповідачем ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адресу його місця реєстрації АДРЕСА_1 . 

Спір між сторонами виник щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю.

Отже, враховуючи, предмет спору у даній справі позивач має право звернутися до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача, а саме за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання або перебування)передбаченої ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного демографічного реєстру.

Відповідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.
Порядок передачі справ з одного суду до іншого встановлено статтею 31 ЦПК України.
Суддею Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Турчинським М.І. у передбачений ч. 6 ст. 187 ЦПК України дводенний строк після надходження позовної заяви до суду з урахуванням вихідних днів, на підставі ч. 8 ст. 187 ЦПК України, 13 квітня 2026 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» сформовано запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо визначення зареєстрованого місця проживання або перебування відповідача по справі ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 (а.с.42), відповідно до його відомості щодо запитуваної особи в реєстрі відсутні. 

Крім того, суддею Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Турчинським М.І. скеровано відповідний запит до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 14 квітня 2026 року (а.с.43). 

Відповідно до відповіді на запит суду Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 15 квітня 2026 року за вих. №06.4-06/02/12961, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 з 12.07.2013 року по теперішній час (а.с.44), що є територією Хортицького району м. Запоріжжя.
Отже, місце проживання відповідача у цій справі ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ,зареєстровано в АДРЕСА_3 , а тому справа належить до територіальної юрисдикції та підсудна Хортицькому районному суду м. Запоріжжя. 
В даній справі безумовно встановлено, що місце проживання ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстровано в АДРЕСА_3 , а тому суд правомірно на підставі даної норми ЦПК України направив справу за підсудністю до Хортицького районного суду м. Запоріжжя.
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що місцем реєстрації проживання відповідача є АДРЕСА_3 правомірно постановив ухвалу про передачу цивільної справи на розгляд за підсудністю до Хортицького районного суду м. Запоріжжя, оскільки положення ч. 1 ст. 27 ЦПК України чітко пов`язують територіальну підсудність не з фактичним, а саме із зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання чи перебування відповідача.
За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду є законною та обгрунтованою та постановлена з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.
Доводи апеляційної скарги з посиланням на ту обставину, що позов пред`явлено до відповідача ОСОБА_12 , щодо якого судом було направлено відповідний запит до Департаменту реєстраційний послуг ЗМР, натомість останнім було надано відповідь щодо місця реєстрації іншої особи, а саме ОСОБА_13 , не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з матеріалів справи батьками дитини щодо визначення місця проживання якої виник спір ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є мати ОСОБА_2 та батько ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 21 березня 2026 року (а.с.19). ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , що підтверджується ксерокопією паспорта громадянина України, доданого останнім до апеляційного суду. У позовній заяві позивач зазначила відповідача ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 (а.с.2). Отже, з наявних матеріалах справи документів вбачається, що відповідачем по справі є саме ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 та не позбавляє права позивача надати уточнену позовну заяву в якій вірно зазначити саме прізвище відповідача « ОСОБА_8 » та не є підставою для закриття провадження у справі. 
Зазначення в запиті щодо визначення місця реєстрації відповідача «Хорунжій», натомість відповідь Департаментом реєстраційних послуг ЗМР надана стосовно громадянина «Хорунжий» не є підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення, оскільки як вже було встановлено судом суд першої інстанції зазначив дані про особа, а саме рік народження та РНОКПП, що є ідентичними даними про особу « ОСОБА_8 ».
Аргументи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржену ухвалу постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 -залишити без задоволення. 
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2026 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення, і касаційному оскарженню не підлягає.
Повна постанова складена 22 травня 2026 року.

Головуючий, суддя Суддя    Суддя
Подліянова Г.С. Кочеткова І.В.   Кухар С.В.