ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Гудими Д. А.

Справа № 759/3586/23
Провадження № 61-3528св24

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.  ОСОБА_1  (далі - позивачка) звернувся до суду з позовними вимогами до російської федерації (далі - рф): (1) встановити факт вимушеного переселення, яке відбулося внаслідок збройної агресії відповідача проти України й окупації частини Донецької області; (2) стягнути з відповідача 35 000,00 євро завданої моральної шкоди, що на день подання позову еквівалентно 1 364 440,00 грн. Мотивував, зокрема, так:
- через збройну агресію відповідача у серпні 2014 році позивач вимушено переселився з м. Донецька, де він постійно мешкав, до м. Маріуполя, а у 2019 році - до м. Києва; 
- унаслідок злочинних дій відповідача щодо України порушені громадянські права та свободи, позивач втратив єдине житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, місце навчання та праці; 
- встановлення юридичного факту вимушеного переселення з окупованої території Донецької області необхідне для того, аби позивач міг визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (потерпілого від міжнародного збройного конфлікту).
2. 11 липня 2023 року Святошинський районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення, згідно з яким позов задовольнив частково: встановив факт вимушеного переселення позивача з території Донецької області до м. Маріуполя та м. Києва внаслідок збройної агресії відповідача проти України й окупації частини території Донецької області; стягнув із відповідача на користь позивача 300 000,00 грн компенсації моральної шкоди. Мотивував так: 
- відповідач є суб`єктом, унаслідок збройної агресії якого проти України й окупації частини її території порушені права та свобода громадян, зокрема, особисті права позивача. Отже, саме відповідач є суб`єктом, який має обов`язок відшкодувати завдані цими діями збитки відповідно до положень статей 23, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
- метою встановлення факту вимушеного переселення є не перебування під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни, а встановлення відповідальної особи за відшкодування шкоди. Тому доцільно змінити спосіб захисту, визначений позивачем.
- позивач довів, що внаслідок збройної агресії відповідача проти України вимушено покинув разом із родиною місце свого постійного проживання на тимчасово окупованій території та виїхав до іншого регіону України як внутрішньо переміщена особа. Внаслідок цього втратив єдине житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, місце навчаннята праці.
- вимога про відшкодування моральної шкоди у заявленому розмірі не є обґрунтованою, оскільки житло, в якому позивач проживав, належить на праві власності його матері, а право на працю не могло бути порушеним під час вимушеного переселення у 2014 році, бо позивачеві було 14 років.
- з огляду на характер страждань, що полягають у втраті можливості користування житлом, спілкування з друзями та родиною, місця навчання, на обсяг шкоди й обставини її заподіяння з відповідача слід стягнути 300 000,00 грн компенсації за завдану моральну шкоду. Такий розмір відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
3. 26 лютого 2024 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою залишив апеляційну скаргу позивача без задоволення, а заочне рішення в частині визначеного розміру компенсації моральної шкоди - без змін. Мотивував аналогічно до суду першої інстанції.
4. Позивач подав касаційну скаргу. Просив скасувати постанову апеляційного суду та змінити заочне рішення суду першої інстанції у частині розміру відшкодування моральної шкоди, стягнувши з відповідача 1 354 440 грн такого відшкодування або спрямувати справу на новий розгляд до апеляційного суду.
5. 18 лютого 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалив постанову, згідно з якою касаційну скаргу позивача залишив без задоволення, а оскаржені заочне рішення та постанову - без змін. Мотивував так: 
- суди попередніх інстанцій установили, що внаслідок збройної агресії відповідача проти України позивач був вимушений покинути разом із родиною місце свого постійного проживання та виїхати до іншого регіону України як внутрішньо переміщена особа, внаслідок чого він втратив єдине житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, місце навчання та праці;
- урахувавши причини та триваючий характер страждань позивача, обсяг завданої моральної шкоди, обставини, за яких відповідач її завдав, характер вимушених змін у житті позивача, глибину його душевних страждань, необхідність докладання позивачем додаткових зусиль для організації життя, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, суди попередніх інстанцій вважали, що з відповідача слід стягнути 300 000,00 грн компенсації такої шкоди. Колегія суддів із цим висновком судів погоджується та вважає достатнім такий розмір компенсації з огляду на обставини цієї справи. Висновки судів першої й апеляційної інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, які позивач навів у касаційній скарзі;
- принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права й існував у зв`язку з іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення;
- аргумент позивача про неврахування судом першої інстанції практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема у справі «Лоізіду проти Туреччини», щодо розміру компенсації моральної шкоди є безпідставним, бо суди у справі № 759/3586/23 врахували ті обставини завдання позивачеві моральної шкоди, які він довів. Обов`язок судів України враховувати практику ЄСПЛ під час розгляду та вирішення цивільних справ не полягає у присуджені грошових компенсацій, тотожних із тими сумами, що ЄСПЛ визначив як справедливу сатисфакцію, зокрема, у справах стосовно інших держав;
- інші доводи касаційної скарги з огляду на вимоги частини першої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не можуть бути підставами для скасування правильних судових рішень, оскільки ґрунтуються на необхідності переоцінки доказів і обставин, які суди попередніх інстанцій уже оцінили. З урахуванням встановлених обставин і меж касаційного перегляду (в частині відмови у задоволенні вимоги про компенсацію моральної шкоди) немає підстави стверджувати, що доводи позивача дають підстави для висновку про необхідність задоволення тієї частини позову, у задоволенні якої суди відмовили.

ІІ. ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
6. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).
7. За змістом вказаних приписів суд має надавати лише ефективний захист порушеним правам позивача. Це завдання має перевагу над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі. Національна судова система не призначена для того, щоби «продукувати» судові рішення, які неможливо виконати, якщо за змістом такі рішення підлягають примусовому виконанню. У випадку продовження такого «продукування» ми матимемо (і вже маємо) так звану інфляцію судових рішень. Так само судова система не призначена для того, щоб під виглядом вирішення юридичного спору у цивільному судочинстві фактично вирішувати питання щодо дотримання або порушення державою-відповідачем вимог норм міжнародного гуманітарного права, зокрема, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни 1949 року.
8. За змістом частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Наявність саме такого спору є підставою для відкриття провадження у справі, а встановлення відсутності спору - підставою для закриття провадження у справі за пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Тому первинне, що мали з`ясувати суди у цій справі, включно з Верховним, - це те, чи є у позивача як громадянина України юридичний спір із рф щодо встановлення факту вимушеного переселення, яке відбулося внаслідок збройної агресії відповідача проти України й окупації частини Донецької області. Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 400 ЦПК України, незважаючи на доводи та вимоги касаційної скарги, мав з`ясувати, чи поширюється юрисдикція судів України на розгляд зазначеної вимоги.
9. Позивач, як видно з матеріалів справи, не вчиняв дії, спрямовані на виконання постанови апеляційного суду в частині задоволеної майнової вимоги. Йому ще випаде нагода спробувати це зробити. І саме на стадії виконання відповідного судового рішення буде можливо оцінити користь для держави-відповідача (!) від розгляду та вирішення справи так, як це зробили суди у цій справі, порушивши фундаментальні принципи судочинства, внаслідок чого унеможливили виконання у будь-якій країні світу рішення про часткове задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди.
10. Захист цивільних прав буде позбавлений властивості ефективності, якщо суд ухвалює рішення, яке завідомо не можна виконати ні в Україні, ні в жодній іноземній юрисдикції. У разі ухвалення національними судами таких судових рішень страждає авторитет вітчизняного правосуддя. Страждає як в Україні (громадяни якої раніше чи пізніше зіткнуться з проблемою того, що ухвалені її судами рішення не відновлюють права, на порушення рф яких вони скаржаться), так і за кордоном, де потенційно можна би було ставити питання про виконання рішення національного суду про стягнення з рф відшкодування шкоди, якщо би суд в Україні дотримав фундаментальні принципи цивільного судочинства.
11. Стосовно вимог про відшкодування шкоди, то значну частину міркувань, викладених далі у цій окремій думці, я вже висловив в окремій думці (https://reyestr.court.gov.ua/Review/122253201) щодо постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року в близькій за змістом справі № 216/5657/22 за позовом ОСОБА_2 до рф. З огляду на те, що факти порушень принципів справедливого судочинства негативно вплинуть на виконуваність рішення суду про часткове задоволення позову, змушений ще раз викласти відповідні аргументи. Вони спрямовані на те, щоб надалі за умови повного чи часткового задоволення вимог позивачів до рф про відшкодування моральної шкоди уможливити виконання відповідних рішень. В іншому разі останні будуть завідомо такими, що не можна буде виконати у жодній юрисдикції світу.

ІІІ. СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
(1) Щодо вимоги встановити факт вимушеного переселення, яке відбулося внаслідок збройної агресії відповідача проти України й окупації частини Донецької області
12. На мій погляд, у частині цієї вимоги Верховний Суд мав скасувати судові рішення обох інстанцій і закрити провадження у справі, оскільки таку вимогу не можна розглядати за правилами жодного виду судочинства через відсутність у позивача відповідного юридичного спору з рф.
13. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення (речення перше частини третьої статті 124 Конституції України).
14. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
15. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК України).
16. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їхнє вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.
Однак, визначаючи предметну юрисдикцію, суди повинні зважати не тільки на суб`єктний склад учасників спору, але й на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, зміст заявлених вимог, характер спірних правовідносин і суттєві обставини справи (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 лютого 2025 року у справі № 757/29209/22-ц (пункти 27-30)).
17. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство саме для такого захисту (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
18. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
19. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
20. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
21. Обраний спосіб захисту цивільного права або інтересу має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Якщо ж заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 36), від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (пункт 23), постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 лютого 2025 року у справі № 757/29209/22-ц (пункт 26), від 22 січня 2026 року у справі № 670/729/22 (пункт 70)).
22. Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
23. Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45), від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (пункт 30), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2026 року у справі № 670/729/22 (пункт 72)).
24. Суд першої інстанції встановив факт вимушеного переселення позивача з території Донецької області до м. Маріуполя та м. Києва внаслідок збройної агресії відповідача проти України й окупації частини території Донецької області. Мотивував так: Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачає порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключає можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення; вимога позивача про встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території Донецької області внаслідок збройної агресії рф є обґрунтованою, підтвердженою належними доказами. Застосував приписи частини першої статті 1, частини першої статті 4, частини першої статті 5 вказаного Закону, Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».
25. Позивач у частині зазначеної вимоги апеляційну та касаційну скарги не подавав. Відповідно суди апеляційної та касаційної інстанцій не переглядали заочне рішення в частині її задоволення. Однак звертаю увагу на те, що жодний нормативний акт не передбачає можливості встановлення у суді за позовною вимогою «конкретної причини внутрішнього переміщення» позивача. Крім того, немає жодного цивільного права, для реалізації якого необхідно встановити у позовному провадженні в цивільному процесі фактвимушеного переселення з однієї території на іншу внаслідок збройної агресії відповідача проти України й окупації частини її території.
26. Задоволення такої вимоги означає, що вона може бути ефективним способом захисту цивільних прав та інтересів позивача. Проте жодне цивільне право чи інтерес за вказаною вимогою він не захищає. Крім того, немає жодного обґрунтування, чому за нею належним відповідачем є рф, хоча статус внутрішньо переміщених осіб регламентує законодавство України. На моє переконання, суди неповноважні розглядати та вирішувати питання, які взагалі не належать до їхньої юрисдикції, зокрема встановлювати за позовами до рф факт вимушеного переселення з однієї території на іншу внаслідок збройної агресії відповідача проти України й окупації частини її території.
27. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
28. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина друга статті 414 ЦПК України).
29. Оскільки розгляд вимоги встановити факт вимушеного переселення, яке відбулося внаслідок збройної агресії відповідача проти України й окупації частини Донецької області, не належить до юрисдикції судів, слід було скасувати оскаржені судові рішення в частині такої вимоги та закрити у відповідній частині провадження у справі.
30. Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати правомірну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.
31. Відсутність у позивача юридичної можливості заявляти означену позовну вимогу є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права, зокрема щодо забезпечення Україною прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. Остання досягається тим, що позивач має можливість заявити та доводити вимогу про відшкодування шкоди.

(2) Щодо вимоги про стягнення з рф відшкодування моральної шкоди
32. Рішення суду про часткове задоволення майнових вимог у вигляді стягнення із рф коштів як компенсації завданої нею моральної шкоди неможливо виконати в Україні. За певних умов для цього могла би бути використана іноземна юрисдикція, яка допускає насамперед так званий деліктний виняток (tort exception) із правила про судовий імунітет держави. Однак для того, щоб можливість такого виконання була не уявною, а ймовірною, важливо як належно обґрунтувати підстави для застосування зазначеного винятку, так і дотримати всі гарантії справедливого судового розгляду стосовно відповідача.

(2.1) Щодо деліктного винятку з принципу про судовий імунітет держави-відповідача
33. Згідно з цим винятком держава не має імунітету щодо вимоги про відшкодування шкоди, яку вона завдала на території держави суду. Однак помилково встановлювати у конкретній справі відсутність такого імунітету в рф виключно на підставі того, що це держава-агресор, яка порушує норми міжнародного права, і що Верховний Суд, починаючи з постанови від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, уже сформулював висновок про цю відсутність. Застосовуючи деліктний виняток, слід приділяти максимально уваги аналізу становища саме позивача як потерпілого від дій рф. Звуження мотивів суду лише до того, що за умов агресії проти України у рф судового імунітету немає, так би мовити, за замовчуванням, є недостатнім обґрунтуванням деліктного винятку для мети виконання судового рішення:
34. Суд першої інстанції звернув увагу на статтю 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності та застосував висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18 травня 2022 року в справі № 760/17232/20-ц, про те, що судовий імунітет рф не слід застосовувати з огляду на порушення нею державного суверенітету України, що не є здійсненням суверенних прав, які охороняє такий імунітет. Апеляційний суд цей підхід підтримав, згадавши висновок Верховного Суду у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19. Верховний Суд оскаржені судові рішення в частині питання про судовий імунітет рф не переглядав.
35. За наведеного обґрунтування відсутності у конкретній справі судового імунітету в рф негативний вплив останньої саме на позивача ніби не має юридичного значення. Інакше кажучи, немає жодного обґрунтування зв`язку дій рф зі становищем позивача для вирішення питання про можливість застосування деліктного винятку. На моє переконання, такі недоліки мотивації судових рішень ставлять під загрозу можливість його виконання за кордоном. Лише констатації того, що рф зневажила суверенітет України, є державою-агресором і порушником норм міжнародного права, недостатньо для того, щоб застосувати деліктний виняток. Для такого застосування суд має приділити увагу становищу позивача внаслідок дій держави-відповідача (у цій справі - питанню про те, як саме позивач постраждав від конкретних діянь рф).
36. Верховний Суд не перевірив правильність застосування судами деліктного винятку, згадавши про недопустимість погіршення становища позивача як сторони, яка оскаржила судові рішення. Але, на мою думку, з огляду навіть на те, що мова йде про справу за участі іноземної держави як сторони (новели для української правової системи, починаючи з 2022 року), слід було керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України), а не принципом заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius). Гіршим для інтересу позивача у виконанні судового рішення про часткове задоволення його вимог є те, що Верховний Суд не виконав завдання цивільного судочинства та не оцінив обґрунтованість відмови судів попередніх інстанцій у гарантуванні відповідачеві судового імунітету.

(2.2) Щодо гарантій справедливого судового розгляду
(2.2.1) Загальні міркування
37. Станом на цей час (і, як можна припустити, у майбутньому теж) рішення національних судів про стягнення відшкодування шкоди з рф не будуть виконані в Україні. Так само ці рішення прогнозовано не вдасться виконати на території рф. Тому чи не єдиним можливим варіантом для їхнього виконання може бути використання іншої іноземної юрисдикції. Вказане не означає, що відповідні рішення українських судів будуть виконані у будь-якій іноземній юрисдикції, проте є можливість звернутися до деяких із них, зокрема, з огляду на визнання у певних правових системах «деліктного винятку» із судового імунітету держави. Я не знайомий із інформацією про те, що до цього часу будь-який із позивачів, якому суд в Україні задовольнив вимоги до рф про відшкодування шкоди, звертався до суду іншої, ніж рф, іноземної юрисдикції для того, щоб спробувати виконати таке рішення національного суду. Проте, ухвалюючи ці рішення, не слід забувати, що вони мають бути виконуваними, а для цього повинні узгоджуватися, зокрема, з гарантіями справедливого правосуддя.
38. Для того, щоб іноземний суд мав підставу визнати та надати дозвіл на виконання рішення суду України, він має переконатися у тому, що вказані гарантії забезпечили суди, які розглядали справу. Зокрема мова йде про гарантування верховенства права, рівності сторін і змагальності. У цьому контексті важливо, що за загальним правилом для визнання та надання дозволу на виконання іноземного судового рішення суд держави виконання з`ясовує, чи був обізнаним про судове провадження відповідач (чи отримав ухвалу про відкриття провадження у справі й інші процесуальні документи, чи був ознайомленим із позовною заявою, чи мав можливість подати відзив на неї, чи знав про час і місце проведення судових засідань тощо). 
39. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін (пункти 1, 2, 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).
40. Загальновизнано, що елементами верховенства права (правовладдя) є, зокрема, законність, юридична визначеність, заборона свавілля та доступ до правосуддя (пункти 41-44, 46, 48, 51-52, 53-54 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року).
41. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша - третя статті 12 ЦПК України).
42. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункти 3 і 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
43. За змістом наведених приписів суд України, якому відомо про відсутність у нашої держави дипломатичних відносин із рф і якому відповідно відомо про неможливість використання каналів поштового зв`язку для інформування рф про провадження у справі за позовом про відшкодування нею шкоди, на мій погляд, зобов`язаний:
- роз`яснити позивачеві як стороні, яка ініціювала вирішення судом справи та може бути зацікавленою у подальшому виконанні судового рішення у разі задоволення позову, право (можливість) самостійно інформувати державу-відповідача в особі її органів державної влади (наприклад, президента, парламенту, уряду, міністерства юстиції, міністерства оборони) про провадження у справі в українському суді;
- попередити позивача про наслідки неповідомлення держави-відповідача про провадження у справі для можливості виконання судового рішення в іноземній юрисдикції.
44. Слідуючи роз`ясненню суду, позивач надсилатиме на відомі електронні адреси органів влади рф або на офіційні сторінки цих органів у соціальних мережах повідомлення щодо провадження у справі (за бажанням переклавши всі документи), починаючи з ухвали про відкриття провадження та позовної заяви з додатками, і закінчуючи рішенням суду, яке набрало законної сили. Докази такого інформування (роздруківки електронних листів, знімки екрана з повідомлень у соціальних мережах тощо) позивач долучатиме до матеріалів справи. Належність повідомлення рф про всі дії позивача та українського суду у справі оцінюватиме суд держави виконання, до якої позивач звертатиметься із заявою про визнання та надання дозволу на виконання рішення суду України.
45. Роз`ясненням позивачеві зазначених можливостей суд в Україні, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприятиме обом учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України. Для позивача таке сприяння необхідне з метою, зокрема, забезпечення можливого виконання рішення суду у разі його ухвалення на користь цієї сторони, а для держави-відповідача - з метою дотримання загальних гарантій справедливого судочинства щодо участі у судовому провадженні, реалізації можливості висловитися стосовно позову та провадження в українському суді тощо.
46. Якщо ні суд, ні позивач не інформують рф як державу-відповідача про провадження у справі (не надсилають ухвалу про відкриття провадження у справі, позовну заяву з додатками, не надають строк для надання відзиву, не повідомляють про час і місце судового розгляду тощо), відсутні підстави вважати, що гарантії верховенства права, рівності всіх учасників перед законом і судом, а також змагальності сторін дотримані. Відповідно судове рішення, ухвалене в Україні з такими порушеннями засад цивільного судочинства, навряд чи може бути виконаним в іншій державі.
47. Виключно повідомлень про судові засідання на вебсторінці суду, а також згадок в ухвалах суду про те, що слід надіслати ці судові рішення й інші документи всім учасникам справи, на мій погляд, недостатньо для дотримання судом гарантій справедливого судочинства у справі за участі держави-відповідача, з якою в України відсутні дипломатичні відносини. У разі пред`явлення рішення національного суду про задоволення позову в іншій державі для визнання та надання дозволу на виконання суд держави виконання буде оцінювати те, наскільки сумлінно виконувався обов`язок щодо забезпечення відповідачеві можливостей ознайомитися з вимогами до нього, надати щодо них заперечення, заявити клопотання, взяти участь у судових засіданнях, оскаржити судові рішення тощо.
48. Крім того, хибною є вказівка суду першої інстанції на те, що рф діє «в особі посольства рф в Україні». Так писав у позовній заяві позивач, але суд, знаючи про відсутність в України дипломатичних відносин із рф, не зв`язаний помилками позивача. Також зауважу, що хибною є і вказівка у заочному рішенні та супровідних листах і повістках апеляційного суду на те, що адресою рф є: «03049, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 27». Цю адресу місцезнаходження посольства рф в Україні ні юридично, ні фактично не можна вважати адресою рф (хоча би з огляду на відсутність дипломатичних відносин із Україною). Пишучи таке у судах різних інстанцій із повним усвідомленням того, що у закритій будівлі за вказаною адресою немає відповідача, суди не сприяють виконанню завдань цивільного судочинства й унеможливлюють в майбутньому виконання їхніх рішень про часткове задоволення позову. Проте немає такого сприяння і у випадку, коли суд узагалі ігнорує наявність іншої сторони справи як адресата процесуальних документів, судових рішень тощо, обмежуючись в ухвалах «ритуальною» вказівкою самому «копію ухвали… надіслати учасникам справи…», «роз`яснити учасникам справи… », «викликати учасників справи» тощо.
49. Зауважу, що немає жодного висновку Верховного Суду про те, що у справах, в яких позивач визначив рф відповідачем, слід ігнорувати гарантії справедливого судового розгляду щодо такого відповідача. Вочевидь такого висновку не може бути. Тоді за відсутності у матеріалах справи будь-яких даних про те, що позовну заяву, ухвалу про відкриття провадження у справі, судові виклики та повідомлення, судові рішення, апеляційну та касаційну скаргу, ухвали про відкриття апеляційного та касаційного проваджень позивач або суд надсилали державі-відповідачеві, чи можна взагалі вважати, що рф була залучена до участі у справі? Якщо так, то що дозволяє про це стверджувати? Лише те, що у позовній заяві позивач назвав рф відповідачем? Але ні він, ні суди всіх інстанцій не повідомляли такого відповідача про провадження у справі.

(2.2.2) Питання дотримання гарантій справедливого судочинства у цій справі
50. Зверну увагу виключно на провадження у Верховному Суді, маючи на увазі, що у судах попередніх інстанцій ситуація з дотриманням вказаних гарантій нічим не краща: у матеріалах справи відсутні дані про надсилання відповідачеві касаційної скарги та судових рішень. Верховний Суд як державний орган об`єктивно цього не може зробити, а позивач не дбав про власний інтерес у майбутньому виконанні заочного рішення суду про часткове задоволення позову, самостійно відповідного відправлення не робив, доказів такого надсилання не надав. Хоча Верховний Суд в ухвалі про відкриття касаційного провадження звернув увагу позивача на те, що за відсутності дипломатичних відносин України з відповідачем у суду немає дієвих механізмів інформування останнього про касаційну скаргу позивача та про касаційне провадження у справі. Зазначив, що позивач є стороною, зацікавленою не тільки у судовому розгляді справи, але й у виконанні відповідного судового рішення, та за відсутності процесуальної заборони задля гарантування справедливого судового розгляду має певні можливості для самостійного інформування відповідача про подання касаційної скарги та про відкриття судом касаційного провадження у справі. Зокрема шляхом надсилання відповідних повідомлень із додатками у вигляді копій вказаної скарги, оскаржених судових рішень і ухвал Верховного Суду на електронні адреси вищих органів влади відповідача (президента, парламенту, уряду, міністерства закордонних справ тощо) чи на офіційні сторінки цих його органів у соціальних мережах із наданням доказів такого інформування.
51. Вважаю, що наведених процесуальних порушень, які нівелюють гарантії справедливого судового розгляду і, на мою думку, унеможливлять виконання в іноземній юрисдикції заочного рішення суду можна було б уникнути, якби суди виконали вимоги пунктів 3 і 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України, а саме з огляду на відсутність в України з рф дипломатичних відносин:
- роз`яснили позивачеві можливість самостійно інформувати державу-відповідача в особі її органів державної влади про провадження у справі в українському суді, зокрема надсилати на відомі електронні адреси органів влади рф або на офіційні сторінки цих органів у соціальних мережах заяви по суті справи, заяви з процесуальних питань і всі судові рішення з подальшим наданням суду доказів такого інформування рф (роздруківок електронних листів, знімків екрана з повідомленнями у соціальних мережах тощо);
- попередили позивача про наслідки неповідомлення держави-відповідача про провадження у справі для можливості виконання судового рішення в іноземній юрисдикції.
52. З огляду на порушення судами попередніх інстанцій основоположних принципів судочинства, беручи до уваги прохання позивача скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, слід було, керуючись завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України), ці рішення скасувати в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди та скерувати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Таке скасування не було би порушенням принципу заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius), оскільки позивач сам на цьому наполягав (хоч і з інших мотивів), а крім того, в інтересах правосуддя загалом і позивача зокрема було забезпечити виконуваність рішення суду у разі повного чи часткового задоволення позовних вимог.

IV. ВИСНОВОК
53. З огляду на викладене вважаю, що касаційну скаргу позивача слід було задовольнити частково: 
(1) скасувати заочне рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду;
(2) закрити провадження у справі в частині вимоги встановити факт вимушеного переселення, яке відбулося внаслідок збройної агресії відповідача проти України й окупації частини Донецької області;
(3) спрямувати справу на новий розгляд до суду першої інстанції у частині вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Суддя Д. А. Гудима