КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 759/14290/25 Головуючий у суді першої інстанції - Ключник А.С.
Номер провадження № 22-ц/824/5039/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києвавід 04 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ключника А.С., у місті Киві, у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, -
ВСТАНОВИВ:
У червні 2025 року ОСОБА_2  звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, відповідно до якого просив стягнути на його користь пеню на заборгованість по аліментам на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , 10 жовтня 2007 року за період з червня 2024 року по травень 2025 року у розмірі 24 437,75 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києві від 06 серпня 2024 року з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 стягнено аліменти на утримання дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від усіх видів заробітку. 
В подальшому видано виконавчий лист №759/11412/24 на підставі якого відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 в рамках якого державним виконавцем складено розрахунок заборгованості станом на 20 червня 2025 рік складає 24 437,75 грн. Відповідач за рішенням суду зобов`язана сплачувати аліменти на користь позивача на утримання дитини, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України, оскільки обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. 
Таким чином, сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 01.07.2024 по 31.05.2025 становить 52 813,27 грн. з урахуванням обмежень розміру пені сукупним розміром заборгованості, на яку вона нараховується, передбачених ст. 196 СК України, сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 01.07.2024 по 31.05.2025 становить 24 437,75 грн.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , 10 жовтня 2007 року за період з червня 2024 року по травень 2025 року включно у розмірі 24 437,75 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням,  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції не враховано, що у неї відсутня вина, як платника аліментів у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, оскільки рішення суду набрало законної сили 10 вересня 2024 року, а лише 17 грудня 2024 року звернувся до виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження та лише 20 січня 2025 року винено постанову про відкриття виконавчого провадження, а в лютого 2025 року нараховано аліменти.
Вказує, що саме з березня 2025 року їй стало відомо про необхідність негайної сплати аліментів на користь позивача та починаючи з березня 2025 року вона сплачує\ аліменти навіть в більшому розмірі. 
В апеляційній скарзі вказує, що у відзиві на позовну заяву вона повідомляла суд про те, що під час війни вона була вимушена змінити місце проживання та переїхати в інше місце, втратила роботу, проживає в орендованій квартирі та немає можливості працевлаштуватись за професією, у зв`язку із чим звернулась за допомогою до Центру зайнятості де отримує допомогу по безробіттю. 
Апелянт також вказує, що на підставі її заяви 27 лютого 2025 року державним виконавцем було нараховано розмір аліментів та встановлено у розрахунку розмір середньої плати працівника для місцевості, тобто виконавець спочатку розрахував аліменти, виходячи з місця реєстрації. 
Таким чином вважає, що помилка державного виконавця у розрахунку заборгованості зі сплати аліментів теж є поважною та вважає, що є причиною, що вона несвоєчасно почала сплачувати аліменти. 
Враховуючи вищевикладене,  ОСОБА_1  просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2  у задоволенні позовних вимог. 
05 березня 2025 на адресу апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду суд першої інстанції без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
В доводах відзиву посилається на те, що у Сімейному кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Вказує, що відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 ст. 196 СК України.
Не заперечуючи проти сплати аліментів відповідач в апеляційній скарзі не зазначає, якими доказами підтверджується факт того, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась не з її вини, а також не зазначено, чим доведено вжиття усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання зі сплати аліментів. 
Звертає увагу, що представником відповідача 10 червня 2024 року до суду була подана заява про ознайомлення з матеріалами справи № 759/11412/24. 
Посилання про те, що виконавчий лист не відразу після ухвалення рішення про стягнення аліментів надійшов на виконання є неспроможним, оскільки обов`язок сплачувати аліменти визначено положеннями ст. 180, 181 СК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнено аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно з 03 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
20 січня 2025 року головним державним виконавцем Святошинського ВДВС м.Києві ЦМУЮ м. Київ відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа №759/11412/24 виданого 01 листопада 2024 року.
Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах, складеного головним державним виконавцем Вітюк І.Д. в рамках ВП НОМЕР_1 у відповідача за період з 06.2024 року по 06.2025 рік наявний сукупний розмір заборгованості у розмірі 24 437,75 грн.
Позивачем надано до суду розрахунок суми пені за кожен період на заборгованість по аліментах на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з червня 2024 року по квітень 2025 року у розмірі 52 813,27 грн.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , мотивував своє рішення тим, що відповідачка допустила прострочення сплати аліментів на утримання доньки, беручи до уваги, що сума неустойки (пені), яку просить позивач стягнути з відповідача, відповідає 100% сумі заборгованості за цим зобов`язанням і за період з червня 2024 року по квітень 2025 року складає 24 437,75 грн, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на розмір заборгованості та положень ч. 1 ст. 196 СК України, а саме у розмірі 24 437,75 грн..
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).
Відповідно до положень статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Відповідно до положень п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 вказано, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16 відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16 та дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1%. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%.
За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.
Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.
У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.
У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1%.
Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.
У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%.
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
Статтею 71 Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.
Згідно із частиною третьою статті 71 цього Закону визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.
У частині восьмій цієї статті зазначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 зазначеного Закону, відповідно до частини восьмої якої суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Проте таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги апеляційний суд керується наступним.
Посилаючись на те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з її вини, апеляційній скарзі апелянт не оспорює суму заборгованості, правильність нарахування пені та не дає свого розрахунку, що могло б бути підставою для звільнення її від відповідальності за прострочення зобов`язання.
При цьому апеляційний суд наголошує, що нарахування пені за порушення зобов`язання по сплаті аліментів не залежить від пред`явлення відповідного виконавчого листа до примусового виконання до відділу ДВС, оскільки обов`язок по їх сплаті встановлений рішенням суду, яке обов`язкове до виконання платником аліментів.
Крім того, безробіття не є підставою для несплати аліментів. Відсутність офіційної роботи чи статус безробітного, не скасовує обов`язку платити аліменти.
Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи та по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду.
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідач по справі у період відсутності офіційного працевлаштування мав право на отримання статусу безробітного відповідно до статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» та у разі наявності підстав для надання такого статусу отримувати відповідні виплати.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що відповідач тривалий час не мав постійного доходу у зв`язку із призупиненням трудових відносин, має на утриманні ще одну дитину, оскільки відсутність постійного доходу, наявність інших дітей, введення в Україні воєнного стану саме по собі не є підставою для зменшення розміру пені за прострочення сплати аліментів. 
Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що сам факт закінчення виконавчого провадження у зв`язку із досягнення дитиною 18 років не спростовує факту існування такої заборгованості, яка тривала значний час та виникла саме з вини платника аліментів, що є підставою для стягнення на користь одержувача аліментів пені за прострочення сплати аліментів боржником.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що судове рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до положень частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді : 

_______________ ________________ ______________
М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв