ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 квітня 2026 року 
м. Київ 
справа № 642/6768/23
провадження № 61-15955св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач за первіснним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідачка за зустрічним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору за зустрічним позовом, -приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Ярослав Вікторович,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Харченка Костянтина Сергійовича, на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2025 року у складі судді Гримайло А. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 рокуу складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог первісного позову
1. У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до 
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. 
2. Позов обґрунтовував тим, щоз 02 серпня 2014 року він перебував із відповідачкою у зареєстрованому на території Держави Ізраїль шлюбі, проте з вересня 2023 року вони розпочали процес розірвання шлюбу. 
3. У період перебування у шлюбі він та відповідачка за спільні кошти придбали та оформили на ім`я останньої квартиру 
АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_4 , квартиру АДРЕСА_5 та гаражний бокс № НОМЕР_1 в обслуговуючому кооперативі «ГК «РАКЕТА-2» у м. Харкові, у зв`язку із чим просив визнати вищевказане майно спільною сумісною власністю подружжя та здійснити його поділ шляхом визнання за ним та відповідачкою по 1/2 частини кожного об`єкта нерухомого майна.
Короткий зміст позовних вимог зустрічного позову
4. У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом у вказаній справі до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я. В., про визнання правочинів удаваними.
5. На обґрунтування вимог зустрічного позову вказувала, що майно, про яке йдеться у первісній позовній заяві, не належить до спільної сумісної власності подружжя, а тому не може бути предметом поділу, оскільки у період перебування 
у шлюбі вона разом із колишнім чоловіком ОСОБА_1 за спільні кошти придбали не п`ять квартир та гаражний бокс, які ОСОБА_1 просить суд поділити, 
а десять квартир та два автомобіля.
6. Відтак зауважувала, що 08 грудня 2021 року між нею та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб у м. Харкові, після чого 10 грудня 2021 року спільне майно було поділене шляхом передання у дар позивачу за первісним позовом інших п`яти квартир, а саме: квартири АДРЕСА_6 , квартири АДРЕСА_7 ; квартири АДРЕСА_8 , квартири 
АДРЕСА_9 , квартири АДРЕСА_10 . 
7. Також зауважує, що у власність ОСОБА_1 перейшло право власності на автомобіль Volkswagen Beetle, 2017 року випуску, а автомобіль Jeep Grand Chеrokee, 2017 року випуску, залишився у його власності, оскільки право власності на останній вже було зареєстроване за ОСОБА_1 .
8. Вказує, що 10 грудня 2021 року за вказівкою ОСОБА_1 з метою остаточного поділу спільного майна ОСОБА_2 на ім`я його знайомого - ОСОБА_3 була видана довіреність на право розпорядження автомобілем Volkswagen Beetle, 2017 року випуску, з правом його продажу.
9. Відтак, на переконання позивачки за зустрічним позовом, вони 
з ОСОБА_1 вчинили договори дарування для приховання іншого правочину - договору поділу спільного майна подружжя, а тому факт існування таких удаваних правочинів позбавляє останнього можливості провести поділ спірного майна, тому просила визнати удаваними правочинами договори дарування квартир 
від 10 грудня 2021 року, застосувавши до вказаних договорів дарування норми, що регулюють укладення договору поділу майна подружжя.
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень 
10. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року, первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 1/2 частину квартири 
АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 1/2 частину квартири 
АДРЕСА_3 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 1/2 частину квартири 
АДРЕСА_4 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 13 420,20 грн.
У задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено 
у повному обсязі. 
11. Задовольняючи позовні вимоги первісного позову частково та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, районний суд, із висновками якого погодився 
і суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення тим, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна 
є рівними.
12. Водночас суди зазначили, що ОСОБА_2 набула гаражний бокс № НОМЕР_1 
в обслуговуючому кооперативі «ГК «РАКЕТА-2» у м. Харкові до укладення шлюбу, 
а відтак дійшли висновку, що зазначене майно не є спільною сумісною власністю сторін і не підлягає поділу між подружжям.
13. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що під час укладення спірних договорів дарування, які 
є предметом розгляду за зустрічним позовом, нотаріус роз`яснив сторонам правову природу таких правочинів, а сторони підтвердили дійсність своїх намірів і розуміння правової природи договору дарування як договору безоплатного відчуження майна.
14. Крім того, сторони підтвердили відсутність спорів щодо відчужуваного майна, відсутність прихованих істотних обставин, а також відсутність ознак фіктивності чи удаваності правочинів.
15. Суди також установили, що під час підписання договорів сторони усвідомлювали значення своїх дій, могли керувати ними, розуміли природу правочинів, свої права та обов`язки, а відтак не вбачали правових підстав для визнання договорів дарування удаваними. 
16. З урахуванням вищезазначеного суди дійшли висновку про наявність підстав для задоволення вимог первісного позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку спірної нерухомості, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , квартиру 
АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_4 , квартиру АДРЕСА_5 . 
17. Водночас суди дійшли висновку про відсутність підстав для визнання права власності на 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 в обслуговуючому кооперативі «ГК «РАКЕТА-2» у м. Харкові, оскільки вищевказаний гаражний бокс не є спільною сумісною власністю сторін як подружжя.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
18. У грудні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Харченка К. С., на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 рокуу вказаній справі.
19. Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2025 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
20. Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
21. У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Харченко К. С.,просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
22. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 09 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі № 910/19473/17, від 11 квітня 2018 року в справі № 707/1541/16-ц, від 12 вересня 2018 року в справі № 335/8252/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
23. Також підставою касаційного оскарження адвокат Харченко К. С. зазначає недослідження зібраних в справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
24. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про наявність підстав для поділу майна подружжя, оскільки обмежилися умовами договорів дарування без належної оцінки спрямованості волі сторін під час їх укладення, а також можливості виникнення між сторонами інших прав та обов`язків, ніж передбачених цими договорами.
25. А відтак, на переконання заявника, судами не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а оскаржувані рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
26. Як зауважує адвокат Харченко К. С., зі змісту наданого до суду свідоцтва про шлюб вбачається, що 08 грудня 2021 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 , про що складено актовий запис №5395, проте вже 10 грудня 
2021 року між сторонами було укладено договори дарування квартир.
27. Відтак, укладаючи договір поділу спільного майна подружжя шляхом укладання 10 грудня 2021 року договорів дарування квартири АДРЕСА_6 , квартири 
АДРЕСА_7 , квартири 
АДРЕСА_8 , квартири 
АДРЕСА_9 , квартири АДРЕСА_10 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у розумінні статті 69 Сімейного кодексу України (далі - СК України) здійснили поділ майна, що належало їм на праві спільної сумісної власності.
28. Таким чином, на переконання заявника,квартира 
АДРЕСА_11 , квартира АДРЕСА_5 - не є спільною власністю подружжя, а тому не підлягає поділу.
29. Більше того матеріали справи також не містять належного обґрунтування дійсного наміру сторін укласти саме договори дарування, а відтак передчасними 
є висновки судів попередніх інстанцій щодо не обґрунтування удаваності договорів дарування квартир з метою приховання договору поділу спільного майна подружжя. 
30. Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не було надано суду належних та допустимих доказів та не було наведено доводів на спростовування вищевикладеного висновку, що, на переконання заявника касаційної скарги, свідчить про удаваність договорів дарування.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
31. 23 квітня 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Натини Андрія Олексійовича, на касаційну скаргу представника ОСОБА_2  - адвоката Харченка К. С., на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 07 квітня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18листопада 2025 року, шляхом формування документа 
у системі «Електронний суд».
32. Разом із відзивом представник ОСОБА_1 - адвокат Натина А. О., направив до Верховного Суду клопотання, у змісті якої порушив питання про продовження строку на подачу відзива.
33. Клопотання мотивоване тим, що пропуск строку на подання відзиву відбувся у зв`язку із періодичними захворюваннями адвоката Натина А. О., періодичними відключеннями електроенергії, а також виходом з ладу робочого ноутбука.
34. Згідно статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
35. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
36. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
37. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.
38. Отже, підстав для задоволення клопотання про поновлення строку немає, оскільки, у наведеному випадку, строк встановлений судом, а не законом.
39. Водночас, оскільки клопотання не містить прийнятних обґрунтувань про причини пропуску строку на подачу відзиву, сформованого у системі «Електронний суд» 23 квітня 2026 року, з врахуванням встановленого Верховним Судом строку на подачу відзива до 05 січня 2026 року та відомостей про отримання представником ОСОБА_1 - адвокатом Натиною А. О.,копії ухвали суду касаційної інстанції про відкриття касаційного провадження шляхом доставлення до електронного кабінету 29 грудня 2025 року.
40. Тобто, в цьому випадку має місце тривалий пропуск строку на подачу відзиву, а саме понад три місяці з моменту отримання заявником 29 грудня 2025 року копії ухвали Верховного Суду від 23 грудня 2025 року, відповідно, доводи, наведені на підтвердження причини тривалого пропуску строку, як періодичні хвороби, відключення світла та вихід з ладу робочого комп`ютера очевидно не можуть свідчити про поважність такої причини.
41. За наведених обставин відсутні підстави й для продовження Судом процесуального строку для подання відзиву представникові ОСОБА_1 - адвокатові Натині А. О., на касаційну скаргу представника ОСОБА_2  - адвоката Харченка К. С., на рішення Ленінського районного суду м. Харкова 
від 07 квітня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
42. Судами попередніх інстанцій зі змісту витягу з реєстраційного відділу обліку населення Міністерства Внутрішніх Справ Держави Ізраїль від 29 жовтня 2023 року встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінив особистий стан на «одружений» 02 серпня 2014 року (переклад виконано перекладачем Ревенко О. В.) (Т.1, а.с.30-33).
43. Перебування сторін у зареєстрованому на території Держави Ізраїль шлюбі з серпня 2014 року не оспорюється.
44. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12 жовтня 2023 року встановлено, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2021 року; квартиру 
АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2021 року; гаражний бокс № НОМЕР_1 в обслуговуючому кооперативі «ГК «РАКЕТА-2» 
у м. Харкові на підставі довідки обслуговуючого кооперативу «ГК «РАКЕТА-2», дата державної реєстрації 15 вересня 2020 року; квартиру 
АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 16 липня 
2019 року; квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 06 вересня 2017 року; квартиру АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу 
від 15 червня 2018 року (Т.1, а.с.34-37).
45. 08 грудня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб на території України (актовий запис 5395), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 08 грудня 2021 року серія НОМЕР_2 (Т.1, а.с.98).
46. Відповідно до договорів дарування від 10 грудня 2021 року, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я. В., дарувальник ОСОБА_2 передала у власність, а її чоловік - обдарований 
ОСОБА_1 , прийняв безоплатно у власність наступні об`єкти нерухомого майна:
- квартиру АДРЕСА_6 (договір дарування № НРР393506) (Т.1, а.с.99);
- квартиру АДРЕСА_7 (договір дарування № НРР393507) (Т.1, а.с.100);
- квартиру АДРЕСА_8 (договір дарування № НРР393508) (Т.1, а.с.101);
- квартиру АДРЕСА_9 (договір дарування № НРР393510) (Т.1, а.с.102);
- квартиру АДРЕСА_10 (договір дарування № НРР393509) (Т.1, а.с.103).
47. Пунктом 3 вищевказаних договорів сторонами підтверджено, що безоплатна передача майна від дарувальника обдарованому є дійсним наміром сторін і не приховують ніяких зобов`язань обдарованого, пов`язаних з цими договорами, по відношенню до дарувальника. Сторони також стверджують, що їм зрозуміла правова природа договору дарування як договору безоплатного.
48. Згідно з пунктом 4 договорів дарування дарувальник - ОСОБА_2 , стверджує, що спорів по відчужуваній нерухомості немає.
49. Змістом пункту 8 договорів сторони засвідчили, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, не укладено під впливом помилки, насильства чи збігу тяжких обставин, не визнані в установленому для того порядку (повністю або частково) недієздатними, не перебувають у хворобливому стані, не страждають на психічний розлад та на захворювання, що перешкоджало усвідомленню при укладенні договору. Сторони не приховували фактів, які б могли мати істотне значення та були свідомо приховані ними. У момент підписання договору усвідомлювали значення дій і могли керувати ними, розуміючи природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором.
50. Нотаріально посвідченою довіреністю від 10 грудня 2021 року ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 експлуатувати, керувати, ремонтувати та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися з правом продажу, обміну, здачі в оренду автомобілем Volkswagen Beetle, 2017 року випуску, що належить їй на праві приватної власності (Т.1, а.с.105).
51. Зі змісту довідки Обслуговуючого Кооперативу «Гаражний Кооператив «РАКЕТА-2», датованої 28 серпня 2020 року, судами встановлено, що ОСОБА_2 є членом кооперативу та користувачем гаражного боксу № НОМЕР_1 , технічний паспорт 
№ НОМЕР_3 від 27 червня 2011 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246777963101; є власником гаражного боксу № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: 
АДРЕСА_12 згідно технічного паспорту № НОМЕР_3 , реєстраційний номер 
№ НОМЕР_4 літ. В-1 та свідоцтва про право власності № НОМЕР_5 , виданого ГБТІ 23 вересня 2011 року. Пайовий внесок внесений повністю (Т.1, а.с.118).
52. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2023 року у справі № 642/5253/23 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Розірвано шлюб між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 08 грудня 2021 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 5395.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
53. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
54. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
55. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
56. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
57. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
58. Щодо вимог первісного позову про поділ майна подружжя колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
59. Суди попередніх інстанцій, визнаючи спірні квартири спільною сумісною власністю подружжя та здійснюючи їх поділ, мотивували свої рішення тим, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено придбання цих квартир під час перебування сторін у шлюбі, а також не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя.
60. Відтак суди дійшли висновку, що спірні квартири є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу між останнім.
61. З таким висновком погоджується і колегія суддів з огляду на таке.
62. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
63. Зміст статті 60 СК України апріорі вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
64. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
65. Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що 
є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
66. Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників 
у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
67. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
68. Зміст статей 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачає презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Відтак, ані дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити суду наявність права спільної сумісної власності на майно, яке було набуте у шлюбі, оскільки таке майно вважається таким, що належить подружжю, тобто власністю подружжя. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) виключно за одним із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. 
69. Водночас заінтересована особа не позбавлена можливості довести, що спірне майно хоча і було придбане у шлюбі, проте за особисті кошти такої особи. 
У вищенаведених випадках презумпція права спільної сумісної власності на таке майно буде спростована. 
70. У випадку, якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається незмінною.
71. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
72. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
73. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі 
№ 129/1033/13-ц).
74. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, 
від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц).
75. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (постанови Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі № 522/11159/21, від 24 жовтня 2024 року у справі № 753/10230/20, від 11 вересня 2024 року у справі № 487/2337/22).
76. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду 
у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року 
у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).
77. Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються 
в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Під час здійснення поділу в судовому порядку суд має виходити 
з презумпції рівності часток. Суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним 
з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.
78. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а вразі недосягнення згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
79. Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати все спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження (постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц).
80. Отже, рівність часток подружжя під час поділу майна обумовлена обсягом спільного майна та його вартістю.
81. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку, а тому для дотримання такого принципу необхідно встановлювати увесь обсяг набутого подружжям майна та досліджувати його вартість.
82. Відтак, як встановлено судами попередніх інстанцій та не оспорюється заявником касаційної скарги, між сторонами на території іншої держави (Ізраїль) 
02 серпня 2014 року було укладено шлюб. 
83. За період перебування у шлюбі ОСОБА_2 було придбане наступне майно:
квартира АДРЕСА_1 ;
квартира АДРЕСА_2 ;
квартира АДРЕСА_3 ;
квартира АДРЕСА_4 ;
квартира АДРЕСА_5 ;
квартира АДРЕСА_6 ;
квартира АДРЕСА_7 ;
квартира АДРЕСА_8 ;
квартира АДРЕСА_9 ;
квартира АДРЕСА_10 .
84. Право власності на вищевказані квартири було зареєстроване за 
ОСОБА_2 .
85. 10 грудня 2021 року між ОСОБА_2 , як дарувальником, та 
ОСОБА_1 , як обдарованим, було укладено ряд договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я. В., відповідно до умов яких ОСОБА_2 безоплатно передала 
у власність ОСОБА_1 наступні об`єкти нерухомого майна:
квартиру АДРЕСА_6 (договір дарування № НРР393506);
квартиру АДРЕСА_7 (договір дарування № НРР393507);
квартиру АДРЕСА_8 (договір дарування № НРР393508);
квартиру АДРЕСА_9 (договір дарування № НРР393510);
квартиру АДРЕСА_10 (договір дарування № НРР393509).
86. Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив поділити спільне майно подружжя, яке складається із: квартири 
АДРЕСА_1 , набутої ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2021 року; квартири 
АДРЕСА_2 , набутої ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2021 року; квартири АДРЕСА_3 , набутої ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 
від 16 липня 2019 року; квартири 
АДРЕСА_4 , набутої ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 
від 06 вересня 2017 року; квартири АДРЕСА_5 , набутої ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 15 червня 2018 року.
87. Відтак, установивши, що зазначене майно було набуте подружжям під час шлюбу, хоча й зареєстроване на одного з них, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання його спільною сумісною власністю подружжя та поділу у спосіб, обраний позивачем за первісним позовом, а саме визнання за позивачем права власності на 1/2 частину кожного об`єкта, й відповідно, залишивши за відповідачкою право власності на 1/2 частину кожного із вищевказаних об`єктів, а доводи касаційної скарги, своєю чергою, не спростовують цих висновків.
88. Щодо вимог зустрічного позову про визнання правочинів удаваними колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
89. За змістом частини першої статті 626 ЦК України, частинипершої 
статті 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
90. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
91. Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
92. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
93. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
94. За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (стаття 235 ЦК України).
95. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
96. Вищезазначені висновки викладені у змісті постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження 
№ 14-498цс18).
97. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
98. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина друга статті 719 ЦК України).
99. Відповідно до частини першої статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.
100. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, 
а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
101. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у змісті постанови від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16 та у подальшому неодноразово підтримані Верховним Судом у змісті постанов від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20) та від 16 квітня 2025 року у справі № 332/534/22 (провадження № 61-14827св24).
102. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
103. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
104. Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
105. Відтак, як вже зауважувалось колегією суддів, змістом статті 717 ЦК України закріплено визначення договору дарування, відповідно до якого за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
106. Водночас змістом статті 69 СК України, законодавець закріпив право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
107. Таким чином, порушуючи перед судом вимогу про визнання договору дарування удаваним з тих підстав, що насправді сторонами було укладено договір про поділ майна подружжя, ОСОБА_2 мала довести, що обидві сторони договору мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав 
і обов`язків, характерних саме для договору поділу майна подружжя, зокрема, факт відсутності претензій щодо іншого майна, зокрема квартир, набутих у шлюбі.
108. Як вже вказувалось колегією суддів, судами попередніх інстанцій при вирішенні спору встановлено, що 10 грудня 2021 року між подружжям було укладено договори дарування квартир, посвідчені нотаріально, згідно з умовами яких ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар квартири і набув право власності на останні.
109. Відтак, зі змісту оспорюваних договорів дарування квартир вбачається, що при укладенні останніх нотаріусом сторонам була роз`яснена правова природа такого виду правочину, сторони підтвердили дійсність своїх намірів та розуміння правової природи договору дарування як договору безоплатного, підтвердили відсутність будь-яких спорів по відчужуваній нерухомості; приховування фактів, які б могли мати істотне значення й були свідомо ними приховані; ознак фіктивності або удаваності правочину під час укладення даного виду правочину (договору дарування), а також у момент підписання договору усвідомлювали значення дій 
і могли керувати ними, розуміючи природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором, які обома сторонами повинні усвідомлюватися. 
110. Будь-яких доказів, на підтвердження того, що сторони мали на меті укласти саме договір про поділ майна подружжя, матеріали справи не містять.
111. Більше того, суди обґрунтовано зауважили на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження того, що при оформленні договорів дарування між сторонами було досягнуто домовленості про поділ спільного сумісного майна подружжя, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не мав претензій до поділу інших квартир.
112. Відтак, встановивши, що ОСОБА_2 не було доведено, що сторони оспорюваних договорів дарування спрямовували свою волю на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді цими правочинами, суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин приписи статті 235 ЦК України та відмовили у задоволенні зустрічного позову.
113. Більше того, підписання договорів дарування з підтвердженням сторонами дійсності своїх намірів і розуміння правової природи таких договорів як безоплатних, а також підтвердження відсутності спорів щодо відчужуваного майна, відсутності прихованих істотних обставин і ознак фіктивності чи удаваності правочинів із подальшим зверненням до суду з позовом про визнання цих договорів удаваними може свідчити про недобросовісність сторони останніх, яка, підтвердивши дійсність правочинів під час їх укладення, згодом оспорює їх з підстав удаваності.
114. Посилання скарги на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник 
у касаційній скарзі, не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин та не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій у справі, яка є предметом касаційного перегляду.
115. Підсумовуючи, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
116. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
117. Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
118. ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не 
є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236)).
119. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують 
у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України (Pronina v. Ukraine, заява 
№ 63566/00, § 23)). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
120. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
121. Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
122. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для поділу майна подружжя та відсутності підстав для визнання оспорюваних позивачкою за зустрічним позовом договорів дарування удаваними правочинами, а відтак вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 126, 127, 400, 403, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Харченка Костянтина Сергійовича, залишити без задоволення.
2. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:	Є. В. Синельников  О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович