ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 р. 	Справа № 480/8048/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.04.2026, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, м. Суми, повний текст складено 14.04.26 по справі № 480/8048/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач-1, ГУ ПФУ в Рівненській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач-2, ГУ ПФУ в Миколаївській області), в якій просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 18.07.2025 №184250008499 і рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 20.08.2025 №184250008499 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 , пенсії за віком на пільгових умовах;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах за Списком №2 з 10 липня 2025 року на підставі статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", провести нарахування та здійснити виплату призначеної пенсії.
Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що 10.07.2025 та 11.08.2025 позивач зверталася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2. Проте рішеннями ГУ ПФУ в Рівненській області від 18.07.2025 №184250008499 та ГУ ПФУ в Миколаївській області від 20.08.2025 №184250008499 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком, з посиланням на п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), у зв`язку з недосягненням необхідного пенсійного віку. Позивач не погоджується з даними рішеннями відповідачів, вважає їх протиправними та такими, що порушують її права, оскільки на її думку, вона має необхідний загальний і пільговий стаж та набула відповідного пенсійного віку для призначенням пенсії за віком згідно із п. “б” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII), з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 №1-р/2020.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 14.04.2026 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 18.07.2025 №184250008499 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 20.08.2025 №184250008499 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 з 10.07.2025 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області суму судового збору в розмірі 605,60 грн.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області суму судового збору в розмірі 605,60 грн.
ГУ ПФУ в Рівненській області не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач-1 посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що судом першої інстанції вирішуючи спір порушено норми пункту 2 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV, оскільки норми ст. 114 Закону № 1058-IV є чинними, Верховною Радою не було внесено зміни до статті 13 Закону 1788-XII.
Крім того, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років. Норми зазначених законів регулюють одне і те ж коло відносин, однак, явно суперечать один одному. Згідно з частиною першою статті 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон № 2136-VIII) закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Однак, на виконання вказаного рішення Верховною Радою України не внесено змін до ст. 13 Закону № 1788-ХІІ. Звертає увагу суду, що норми статті 114 Закону № 1058-IV є чинними та неконституційними не визнавались, а відтак відповідач діє лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Враховуючи вимоги чинного законодавства, оскільки позивач не досягла віку, встановленого статтею 114 Закону № 1058-IV (55 років), то на думку відповідача-1 суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для винесення рішення про задоволення позовних вимог позивача.
Позивач по справі не скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Зі змісту апеляційної скарги встановлено, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволення позовних вимог, отже, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем-1 частині.
Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач 10.07.2025 звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2.
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Рівненській області визначено органом, уповноваженим розглянути заяву позивача. 
Рішенням від 18.07.2025 року №184250008499 ГУ ПФУ в Рівненській області було відмовлено позивачу у призначенні пенсії відповідно до п. 2 ч. 2 статті 114 Закону № 1058-IV, оскільки особа не досягла необхідного пенсійного віку - 55 років.
При цьому в даному рішенні зазначено, що вік заявниці 52 роки 11 місяців 01 день. Страховий стаж особи становить 32 роки 00 місяців 19 днів. За доданими документами до страхового стажу враховано всі періоди трудової діяльності. Пільговий стаж на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 становить 15 років 8 місяців 4 дні.
Водночас, у рішенні зазначено, що пільговий стаж на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №1 не підтверджено. Неможливо врахувати пільговий стаж за Списком №1 згідно довідки від 22.04.2025 №15, оскільки згідно акту перевірки достовірності та обґрунтованості відомостей, поданих для призначення (перерахунку) пенсій №1800-0903-1/265, під час проведення перевірки підприємством не надано первинні документи, що підтверджують пільговий характер роботи.
В подальшому позивач знову звернулась до пенсійного органу із заявою від 11.08.2025 про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2.
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Миколаївській області визначено органом, уповноваженим розглянути заяву позивача. 
Рішенням від 20.08.2025 року №184250008499 ГУ ПФУ в Миколаївській області також було відмовлено позивачу у призначенні пенсії відповідно до п. 2 ч. 2 статті 114 Закону № 1058-IV, у зв`язку з недосягненням пенсійного віку.
При цьому в даному рішенні зазначено, що вік заявниці 53 роки. Страховий стаж особи становить 37 років 00 місяців 20 днів (в тому числі додатково за повних 5 років роботи за Списком № 1). Пільговий стаж роботи за Списком № 2 становить 21 рік 03 місяці 27 днів (в тому числі стаж роботи за Списком № 1 - 05 років 07 місяців 23 дні).
Водночас в оскаржуваному рішенні зазначено, що до страхового стажу зараховано всі періоди. Пільговий стаж роботи за Списком № 1 обчислено на підставі довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 22.04.2025 № 15, з 13.12.1993 по 05.09.1999, без урахування періоду перебування у відпустці без збереження заробітної плати. Пільговий стаж роботи за Списком № 2 обчислено на підставі довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або заповідних записів у ній від 22.04.2025 № 14, з 27.09.2000 по 22.09.2021, без урахування періодів перебування у відпустці без збереження заробітної плати.
Не погодившись з даним рішенням, позивач звернулася з даною позовною заявою до суду.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що до позивача підлягають застосуванню положення ст. 13 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02 березня 2015 року № 213-VIII (далі - Закон № 213-VIII) та, відповідно, не підлягають застосуванню положення ст. 114 Закону №1058-ІV.
У зв`язку з чим, суд суд дійшов висновку, що відмова в призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням на відсутність необхідного пенсійного віку, визначеного пунктом 2 частини другої статті 114 Закону №1058-ІV, є протиправною.
Обираючи спосіб захисту порушеного права суд першої інстанції враховуючи висновки Верховного Суду від 21.04.2021 року у зразковій справі №360/3611/20 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 року у цій же справі, вважав за необхідне визнати протиправними та скасувати рішення ГУ ПФУ в Рівненській області від 18.07.2025 №184250008499 та ГУ ПФУ в Миколаївській області від 20.08.2025 №184250008499 щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах з покладенням обов`язку на ГУ ПФУ в Рівненській області призначити позивачу з 10.07.2025 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, відповідно до пункту "б" статті 13 Закону № 1788-XII, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову в оскаржуваній відповідачем-1 частині з таких підстав.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Відповідно до п. 5 Рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
Згідно з п.п. 1, 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
За приписами статті 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Натомість згідно з пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Рішенням № 1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.
У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених у рішенні Конституційного Суду України.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 3 листопада 2021 року у справі № 360/3611/20 зазначила, що застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.
З матеріалів справи встановлено, а саме з копії оскаржуваного рішення ГУ ПФУ в Рівненській області від 18.07.2025 №184250008499, що на момент звернення до пенсійного органу із заявою від 10.07.2025, пенсійним органом було визначено вік позивача 52 роки 11 місяців 01 день, страховий стаж 32 роки 00 місяців 19 днів, а пільговий стаж за списком № 2 - 15 років 08 місяців 04 дні.
Також з копії оскаржуваного рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 20.08.2025 №184250008499 встановлено, що на момент звернення до пенсійного органу із заявою від 11.08.2025 року, пенсійним органом було визначено вік позивача - 53 роки, страховий стаж - 37 років 0 місяців 20 днів (в тому числі додатково за повних 5 років роботи за Списком № 1), а пільговий стаж за списком № 2 - 21 рік 03 місяці 27 днів (в тому числі стаж роботи за Списком № 1 - 05 років 07 місяців 23 дні).
З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 справа № 1-5/2018(746/15), а не Закону № 1058-IV, оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, однак вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.
Аналогічний висновок щодо застосування наведених вище правових норм викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 360/3611/20 та у постанові Верховного Суду від 16.06.2025 у справі № 200/4104/24.
На момент звернення до органів Пенсійного фонду України із заявами про призначення пенсії позивач досягла необхідних 50 років, мала достатній страховий та пільговий стаж, які дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно з пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними та скасування рішень ГУ ПФУ в Рівненській області від 18.07.2025 року №184250008499 та ГУ ПФУ в Миколаївській області від 20.08.2025 року №184250008499 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах та зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області призначити ОСОБА_1 з 10.07.2025 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, відповідно до пункту "б" статті 13 Закону № 1788-ХІІ, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020.
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача-1, у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
На підставі викладеного, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
З огляду на вищенаведений підхід, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду в оскаржуваній частині не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставин справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.04.2026 по справі № 480/8048/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий