ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/1810/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді О.С. Скрипчук 
суддів Н.М. Кравчук
О.В. Прядко,
секретар судового засідання Постолатій В.Р., 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Львівської міської ради б/н від 13.03.2026 (вх. №01-05/747/26, 01-05/758/26 від 16.03.2026)
на рішення Господарського суду Львівської області від 12.02.2026 (повний текст рішення складено 20.02.2026, суддя Мороз Н.В.)
у справі № 914/1810/25
за позовом: Львівської міської ради
до відповідача: Релігійної організації «Релігійна громада Львівської Єпархії української православної церкви (православної церкви України) парафії святителя Миколая у Шевченківському районі міста Львова»
про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.
за участю представників сторін:
від позивача: Цап П.М.
від відповідача: Дигтяренко О.О., Леонов О.М. - настоятель
ВСТАНОВИВ:
Львівська міська рада звернулась до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до Релігійної організації «Релігійна громада Львівської Єпархії української православної церкви (православної церкви України) парафії святителя Миколая у Шевченківському районі міста Львова» про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності площею 0,0043 га за адресою м. Львів, вул. Малоголосківська, 30 шляхом демонтажу культової споруди (каплички).
Позовні вимоги мотивовані тим, що Львівська міська рада, як орган місцевого самоврядування, є власником земельної ділянки комунальної власності площею 0,0043 га за адресою м. Львів, вул. Малоголосківська, 30. Актом № 127 від 28.05.2024 встановлено, що цю земельну ділянку незаконно зайнято відповідачем, який встановив на ній вагончик з дерев`яною обшивкою на основі бетонних блоків, який використовується ним як культова споруда (капличка). Жодних рішень щодо надання такої земельної ділянки та погодження будівництва на ній споруди позивач не приймав. Жодні речові права відповідача на майно за вказаною адресою не зареєстровані.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.02.2026 у справі №914/1810/25 у задоволені позовних вимог Львівської міської ради відмовлено повністю.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив, що у даній справі позов заявлено до Релігійної організації «Релігійна громада Львівської Єпархії української православної церкви (православної церкви України) парафії святителя Миколая у Шевченківському районі міста Львова, яка не є власником релігійної споруди, а лише отримала її в користування від Релігійної громади «Святого духа» (м. Івано-Франківськ) Івано-Франківської єпархії УАПЦ відповідно до акту приймання-передачі матеріальних цінностей від 31.12.2020, використовує її та утримує за власний кошт. 
Разом з тим, судом першої інстанції з`ясована позиція позивача, який наполягав на задоволенні позовних вимог саме за рахунок вказаного ним відповідача. Натомість, позивачем не доведено, що саме цей відповідач самовільно зайняв спірну земельну ділянку шляхом зведення на ній сакральної споруди, а відтак, відповідач, як користувач майна, не вправі здійснювати її демонтаж.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що право позивача, за захистом якого мало місце звернення до суду, не порушене відповідачем. Вимог до інших осіб позивач не заявляв.
Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Львівської області від 12.02.2026, позивачем через систему «Електронний суд» було подану апеляційну скаргу б/н від 13.03.2026 (вх. №01-05/747/26, 01-05/758/26 від 16.03.2026) в якій апелянт просить скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове рішення, яким зобов`язати Релігійну організацію «Релігійна громада Львівської Єпархії української православної церкви (православної церкви України) парафії святителя Миколая у Шевченківському районі міста Львова» звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності площею 0,0043 га за адресою м. Львів, вул. Малоголосківська, 30 шляхом демонтажу культової споруди (каплички).
Скаржник зазначає, що належним відповідачем за такою позовною вимогою є Релігійна організація «Релігійна громада Львівської Єпархії української православної церкви (православної церкви України) парафії святителя Миколая у Шевченківському районі міста Львова», оскільки згідно акту обстеження земельної ділянки від 28.05.2024 року №127, саме відповідач самовільно зайняв та фактично використовує земельну ділянку комунальної власності загальною площею 0,0043 га за адресою м. Львів, вул. Малоголосківська, 30.
Так, враховуючи негаторний характер позову власника земельної ділянки, обов`язок з приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, покладається на особу, яка чинить такі перешкоди на момент звернення власника земельної ділянки з позовом до суду.
Отже, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу споруд має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.
Разом з тим, на переконання апелянта, Акт приймання-передачі матеріальних цінностей від 31.12.2020 як доказ у справі є неналежним та недопустимим в силу приписів ст.ст. 76, 77 ГПК України.
Відповідач подав до суду заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області без змін.
Заперечення мотивоване тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновків місцевого господарського суду не спростовує.
У судове засідання 06.05.2026 з?явився представник позивача, надав пояснення, доводи апеляційної скарги підтримав.
У судове засідання 06.05.2026 з?явився представник відповідача, надав пояснення, проти задоволення апеляційної скарги заперечив.
Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.
Земельна ділянка за адресою м. Львів, вул. Малоголосківська, 30 належить до комунальної власності на підставі ст. 83 ЗК України, ст. ст. 5, 7 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» (який діяв до 01.01.2013 р.), п. 3, 5, 6, 9 розд. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».
Державна реєстрація права власності (комунальної) за позивачем у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутня, що, однак, відповідно до правової позиції КГС ВС від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 не впливає на обставини виникнення та наявності права комунальної власності у позивача, оскільки відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація це лише офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав на нерухоме майно. Державна реєстрація не є підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності. Така ж позиція висловлена й у постанові ВС від 20.08.2018 у справі № 917/553/17.
Жодних доказів належності відповідачеві будь-яких прав на цю земельну ділянку матеріали справи не містять. Відсутні докази будь-яких плат за користування земельною ділянкою відповідачем.
Вказана земельна ділянка має обмеження у використанні, встановлені Законами України «Про питну воду та питне водопостачання», «Про трубопровідний транспорт», «Про будівельні норми», «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів», «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів».
За результатами обстеження земельної ділянки 28.05.2024 було складено акт №127, яким встановлено, що відповідачем самовільно зайнято земельну ділянку комунальної власності площею 0,0043 га біля будинку № 30 по вул. Малоголосківській у м. Львові для обслуговування культової споруди (каплиці) за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання вказаної земельної ділянки. На цій ділянці знаходиться вагончик з дерев`яною обшивкою на основі з бетонних блоків, який використовується як культова споруда (каплиця), біля входу до якої облаштовані сходи, а також стенд із зазначенням назви організації, контактного номеру телефону, розкладу богослужінь та відповідна табличка біля входу.
Водночас, з матеріалів справи встановлено, що додаток до цього акта, а саме, топографічне знімання М 1:500, на який скаржник посилається як на підтвердження розміщення об`єкта, датований 29 травня 2024 року, тобто наступним днем після складання акту №127.
Право власності на цю споруду за відповідачем не зареєстровано відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Докази відповідності збудованого об`єкта за своїми технічними показниками до об`єктів нерухомого майна, суду не надано.
Споруда розташована на земельних ділянках, які надавались окремим громадянам правопопередникам осіб, які є членами релігійної громади під городи у 1964 році, що підтверджується відповідними довідками. Документів, на підставі яких виникає право користування земельною ділянкою, передбачених земельним законодавством чинним на відповідний період, суду не надано.
Як підтверджується матеріалами справи, зазначена сакральна споруда була отримана відповідачем від Релігійної громади «Святого духа» (м. Івано-Франківськ) Івано-Франківської єпархії УАПЦ відповідно до акту приймання-передачі матеріальних цінностей від 31.12.2020.
Факт використання зазначеної споруди, отриманої від Релігійної громади «Святого духа» саме відповідачем ним не заперечується та підтверджується доданими до акту огляду № 127 від 28.05.2024 зображеннями інформаційної таблички та розкладу богослужінь. Відповідач не заперечує факт утримання ним за кошт релігійної громади зазначеної споруди. З листування сторін вбачаються наміри відповідача після отримання необхідних дозволів на місці каплиці провести будівництво храму (заява №8 від 25.10.2021).
Починаючи з 21.10.2021 а також 12.10.2023 парафіяни зазначеної релігійної громади звертались до депутатів, Львівського міського голови про виділення земельної ділянки та узаконення каплиці та отримували відповіді проміжного характеру. Доказів отримання відмови у задоволенні звернень від уповноваженого органу суду не надано.
При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.
Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Зазначена норма стосується самовільного будівництва нерухомого майна. У матеріалах справи відсутні докази того, що на земельній ділянці був зведений такий об`єкт, який за своїми технічними характеристиками належить до нерухомого майна.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном.
Позивач просить зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності площею 0,0043 га за адресою м. Львів, вул. Малоголосківська, 30 шляхом демонтажу культової споруди (каплички).
Відповідно до п. 5.5. Постанови ВП ВС від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, способи захисту цивільного права чи інтересу це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та інтересів та вплив на правопорушника. Такі способи мають бути доступними та ефективними (п. 14 Постанови ВП ВС від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідків (Постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).
У даній справі позивачем обрано спосіб захисту, прямо передбачений законом, який відповідає зазначеним вимогам щодо ефективності.
Водночас, у даній справі позов заявлено до Релігійної організації «Релігійна громада Львівської Єпархії української православної церкви (православної церкви України) парафії святителя Миколая у Шевченківському районі міста Львова, яка не є власником релігійної споруди, а лише отримала її в користування від Релігійної громади «Святого духа» (м. Івано-Франківськ) Івано-Франківської єпархії УАПЦ відповідно до акту приймання-передачі матеріальних цінностей від 31.12.2020, використовує її та утримує за власний кошт. Посилання відповідача із цитуванням листів, підписаних не уповноваженим органом, а переліком громадян - парафіян про будівництво храму за їх кошт, зазначеного не спростовує. Так, акт приймання-передачі підписаний між відповідними організаціями 31.12.2020, а листування парафіян (за списком) з депутатами та органами місцевого самоврядування датується пізніше - з 25.10.2021. При цьому, юридичний характер зазначених доказів істотно різниться: акт приймання-передачі є правочином, який є чинним відповідно до презумпції чинності правочину, а листи - висловленням думки парафіян, яке вкладається в загальні наміри подальшого будівництва храму на місті каплиці після отримання належних дозволів.
Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне долучення судом першої інстанції акту приймання-передачі матеріальних цінностей від 31.12.2020, поданого відповідачем, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 80 ГПК України, відповідач повинен подати докази разом із поданням відзиву. У даній справі відповідач надав Акт приймання-передачі від 31.12.2020 разом із відзивом на позовну заяву, що є належним і своєчасним виконанням процесуального обов`язку.
Колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що подання зазначеного Акту приймання - передачі було спрямоване на спростування ключового твердження позивача про те, що саме відповідач здійснював самовільне будівництво. Відмова суду у долученні такого доказу була б прямим порушенням принципу змагальності та права на справедливий суд.
Згідно зі ст. 79 ГПК України, наявність обставини вважається доведеною, якщо надані докази є більш вірогідними. Суд першої інстанції, надавши оцінку Акту від 31.12.2020 р. як чинному правочину (ст. 204 ЦК України), який не визнаний недійсним, діяв у відповідності до критеріїв належності та допустимості доказів.
Щодо доводів скаржника про незаконне поновлення процесуального строку на подання доказів, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними. Визнання причин поважними є прерогативою суду першої інстанції, який безпосередньо досліджує обставини справи.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці (справа «Reel v. United Kingdom») наголошує, що правила процесуальних строків спрямовані на забезпечення належного відправлення правосуддя. Суд першої інстанції, поновивши строк, надав можливість стороні реалізувати право на захист, що сприяло ухваленню справедливого рішення на основі реальних обставин (наявність Акту від 31.12.2020 р.), а не формальних процедурних обмежень.
Поновлення строку та долучення доказів не позбавило позивача можливості висловити свою позицію щодо цих доказів під час розгляду справи. Позивач був присутній у засіданнях, мав доступ до матеріалів і міг надати власні спростування.
Згідно зі ст. 13 ГПК України, суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав. Поновлення строку в даному випадку було спрямоване на забезпечення рівності сторін та недопущення ухвалення рішення на основі неповних даних.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що дії суду першої інстанції щодо поновлення строку були вчинені в межах процесуального закону та з метою забезпечення повного і всебічного розгляду справи.
У справі № 296/6156/22 Верховний суд зазначив, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду заяви за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову, оскільки суд не має права самостійно залучати співвідповідачів без ініціативи позивача.
Місцевим судом з`ясована позиція позивача, який наполягав на задоволенні позовних вимог саме за рахунок вказаного ним відповідача. Натомість, позивачем не доведено, що саме цей відповідач самовільно зайняв спірну земельну ділянку шляхом зведення на ній сакральної споруди, а відтак, відповідач, як користувач майна, не вправі здійснювати її демонтаж.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ВП Верховного Суду у Постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Якщо позивач не заявив клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких є обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі як співвідповідач, суд відмовляє у задоволенні позову (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.01.2024 у справі № 947/6589/21).
Місцевий суд правомірно зазначив, що позивач визначився із реалізацією цього процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що право позивача, за захистом якого мало місце звернення до суду, не порушене відповідачем. Вимог до інших осіб позивач не заявляв, відтак, місцевий суд правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог.
Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Львівської області від 12.02.2026 у справі № 914/1810/25.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому їх необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Судові витрати
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд – 
УХВАЛИВ :
1.Апеляційну скаргу Львівської міської ради б/н від 13.03.2026 (вх. №01-05/747/26, 01-05/758/26 від 16.03.2026) залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду Львівської області від 12.02.2026 у справі № 914/1810/25 залишити без змін.
3. Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук
Суддя Н.М. Кравчук
Суддя О.В. Прядко