Справа №461/9177/25 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2026 року            м.Львів
Галицький районний суд м. Львова
у складі: 
головуючого судді Радченко В.Є.
при секретарі судового засідання Яцишин В.
за участю: 
представника позивача Квака В.М.
представників відповідачів Межвінського Д.З., Гій А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), в інтересах якої діє адвокат Квак Василь Миколайович (РНОКПП: НОМЕР_2 ), до Головного Управління Національної поліції у Львівській області (адреса: 79007, м. Львів, пл. Ген. Григоренка, 3, код ЄДРПОУ: 40108833), Державної казначейської служби України (адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код ЄДРПОУ: 37567646), співвідповідач Львівська обласна прокуратура (пр. Шевченко 17/19, м. Львів, 79005, код ЄДРПОУ 02910031) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, -
В С Т А Н О В И В:

Представник позивача - адвокат Квак Василь Миколайович, діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 лютого 2013 року прокурором Залізничного району м. Львова внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42013150060000053 від 27.02.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.
26.11.2013 у межах вказаного кримінального провадження старшим слідчим СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області Свистун Н.В. оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.
27.11.2013 за клопотанням слідчого ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова у справі №462/9058/13-к надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 , який у подальшому було проведено.
23.12.2013 ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова у справі №462/9828/13-к задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на 1/6 частину квартири по АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві спільної сумісної власності. Вказаний арешт, як зазначає представник позивача, було скасовано лише 19.10.2023. 
20.01.2014 ОСОБА_1 змінено раніше повідомлену підозру та повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.
07.02.2014 ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова задоволено клопотання слідчого та обрано ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
24.02.2014 обвинувальний акт, затверджений прокурором Залізничного району м. Львова, у вказаному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 скеровано до суду, а ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28.03.2014 у справі №462/1462/14-к кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, призначено до судового розгляду. 
04.12.2015 ухвалою Залізничного районного суду м. Львова обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 повернуто прокурору, а ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.01.2016 вказане судове рішення залишено без змін.
У подальшому, у зв`язку із тривалим проведенням досудового розслідування та неповідомленням позивача про результати кримінального провадження, 09.04.2024 адвокат звернувся до органу досудового розслідування із адвокатським запитом про надання інформації щодо ходу слідства. 
10.04.2024 старший слідчий СВ ВП №1 Львівського РУП №2 ГУНП у Львівській області супровідним листом скерував адвокату копію постанови першого заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №2 від 27.12.2018 «Про закриття кримінального провадження у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей щодо їх отримання», згідно з якою кримінальне провадження №42013150060000053 від 27.02.2013 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, закрито у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді та вичерпанням можливостей щодо їх отримання на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України.
Лише 10.04.2024 ОСОБА_1 дізналась про те, що кримінальне провадження відносно неї було закрито ще 27.12.2018 з реабілітуючих підстав.
Згідно з доводами позову, ОСОБА_1 , як підозрювана, перебувала під слідством та судом з 26.11.2013 - моменту повідомлення про підозру — по 10.04.2024 - моменту отримання копії постанови про закриття кримінального провадження, тобто протягом 124 місяців 15 днів. 
На думку представника позивача, незаконне кримінальне переслідування спричинило позивачу значні моральні страждання, оскільки повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення дискредитувало її як людину, працівника, дружину та матір, змусило тривалий час доводити свою невинуватість знайомим, сусідам, співробітникам та близьким особам.
Крім того, проведення обшуку за місцем проживання позивача, накладення арешту на її майно та тривале перебування у статусі підозрюваної, на думку представника позивача, призвели до постійних нервових переживань, психологічного напруження, стресу, погіршення нормальних життєвих зв`язків та створили для позивача значний моральний дискомфорт.
Представник позивача зазначає, що тривалий час - понад десять років - позивач була змушена пристосовуватись до несприятливих життєвих обставин, зазнавала душевних страждань та постійного психологічного тиску у зв`язку із кримінальним переслідуванням. Представник позивача покликається на те, що згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади та їх посадових осіб.
Окрім цього, у позові наведено посилання на положення статей 23, 1167, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до яких шкода, завдана незаконним повідомленням про підозру, незаконним кримінальним переслідуванням та тривалим перебуванням особи під слідством і судом, підлягає відшкодуванню державою незалежно від вини посадових осіб.
Позивач вважає, що право на відшкодування шкоди у даному випадку виникло у позивача у зв`язку із закриттям кримінального провадження за реабілітуючою підставою - у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді та вичерпанням можливостей щодо їх отримання. 
Також представник позивача вказує, що у даному випадку відсутня необхідність доведення неправомірності дій органів досудового розслідування та прокуратури, оскільки сам факт закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав свідчить про наявність у позивача права на відшкодування моральної шкоди. 
Окремо у позові зазначено, що після закриття кримінального провадження позивача не було повідомлено про порядок поновлення її порушених прав та можливість відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.
Крім того, представник позивача покликається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, зокрема щодо того, що розмір моральної шкоди за незаконне перебування особи під слідством та судом не може бути меншим ніж одна мінімальна заробітна плата за кожен місяць такого перебування.
Представник позивача вважає, що станом на час звернення до суду мінімальна заробітна плата становить 8000 грн, а тому з урахуванням загального строку перебування позивача під слідством та судом - 124 місяці 15 днів - розмір моральної шкоди становить 996000 грн.
Покликаючись на наведені обставини та норми права, представник позивача просить суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 996000 грн моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11.11.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі.
01.12.2025 року представником Державної казначейської служби України подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
01.12.2025 представником Головного управління Національної поліції у Львівській області подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
09.12.2025 ухвалою Галицького районного суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
09.12.2025 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова залучено Львівську обласну прокуратуру до участі у справі в якості співвідповідача.
08.01.2026 року представником Львівської обласної прокуратури подано клопотання про початок розгляду справи спочатку відповідно до ч.4 ст.51 ЦПК України, покликаючись на необхідність реалізації процесуальних прав новозалученого співвідповідача.
08.01.2026 року представником Львівської обласної прокуратури подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просив позовні вимоги задовольнити.
Представник Львівської обласної прокуратури у судовому засіданні заперечив позовні вимоги, покликаючись на їх безпідставність та недоведеність, зазначивши, що факт закриття кримінального провадження сам по собі не свідчить про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у заявленому розмірі. Просив у задоволенні позову відмовити.
Представник ГУНП у Львівській області у судовому засіданні заперечила позовні вимоги, покликаючись на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди, а також на необґрунтованість заявленого розміру відшкодування. Просила у задоволенні позову відмовити.
Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи шляхом скерування судової повістки до електронного кабінету.
Суд вважає, що справу можливо слухати у відсутності представника Державної казначейської служби України, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.  
Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.  
Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.  
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. 
Згідно з ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.    
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 27.02.2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №42013150060000053 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.
26.11.2013 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, а 20.01.2014 року змінено раніше повідомлену підозру та повідомлено про підозру за ч.4 ст.190 КК України.
У межах вказаного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 27.11.2013 року надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання позивача, а ухвалою слідчого судді від 23.12.2013 року накладено арешт на належне позивачу майно.
Крім того, ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 07.02.2014 року щодо ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
24.02.2014 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні скеровано до суду для розгляду по суті.
Разом з тим, постановою першого заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №2 від 27.12.2018 кримінальне провадження №42013150060000053 від 27.02.2013 року закрито на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді та вичерпанням можливостей їх отримати.
Вказані обставини сторонами не спростовані та підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.
Разом з тим, спеціальною нормою, яка регулює спірні правовідносини, є ст. 1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній особі внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного накладення адміністративного стягнення, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу досудового розслідування, прокуратури або суду.
Положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного застосування запобіжного заходу, проведення слідчих дій, а також у разі закриття кримінального провадження за реабілітуючих підстав.
Відповідно до ст. 1 вказаного Закону шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного проведення обшуку, накладення арешту на майно та інших процесуальних дій, підлягає відшкодуванню.
Згідно зі ст. 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді та вичерпанням можливостей їх отримати.
Статтею 4 зазначеного Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц, відповідно до якої законодавець визначив мінімальний гарантований розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування особи під слідством чи судом.
Суд також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.03.2025 року у справі №166/789/24, відповідно до яких положення ч.3 ст.13 вказаного Закону встановлюють гарантований державою мінімальний розмір моральної шкоди за кожен місяць перебування особи під слідством чи судом, який не може бути зменшений судом.
Верховний Суд у вказаній постанові наголосив, що сам факт незаконного перебування особи під слідством і судом є підставою для відшкодування моральної шкоди, а тривале кримінальне переслідування об`єктивно спричиняє моральні страждання, психологічне напруження, порушення нормальних життєвих зв`язків та необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.04.2019 року у справі №236/893/17 звернула увагу, що факт закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав підтверджує незаконність кримінального переслідування та породжує право особи на компенсацію шкоди від держави.
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі №752/17832/14-ц зазначено, що моральна шкода у таких правовідносинах презюмується, оскільки незаконне кримінальне переслідування неминуче впливає на психологічний стан особи, її репутацію, соціальні зв`язки та звичний спосіб життя.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом з 26.11.2013 року, тобто з моменту повідомлення про підозру, а про закриття кримінального провадження, постановленого 27.12.2018 року, була повідомлена лише 10.04.2024 року.
Суд враховує, що постанова про закриття кримінального провадження від 27.12.2018 року у встановленому законом порядку позивачу вручена не була, про факт закриття кримінального провадження позивач дізналась лише 10.04.2024 року після звернення адвоката із відповідним адвокатським запитом.
Саме по собі прийняття постанови про закриття кримінального провадження без належного повідомлення особи не усуває для такої особи стану правової невизначеності, оскільки вона об`єктивно не могла реалізувати право на поновлення порушених прав та відшкодування шкоди до моменту отримання інформації про таке процесуальне рішення.
За таких обставин суд приходить до висновку, що стан правової невизначеності щодо процесуального статусу позивача та наслідків кримінального переслідування фактично тривав до моменту отримання нею інформації про закриття кримінального провадження, а відтак підлягає врахуванню судом при визначенні розміру моральної шкоди.
При цьому кримінальне провадження №42013150060000053 від 27.02.2013 року закрито постановою першого заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №2 від 27.12.2018 року на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді та вичерпанням можливостей їх отримати.
Така підстава закриття кримінального провадження є реабілітуючою у розумінні положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а відтак свідчить про виникнення у позивача гарантованого державою права на відшкодування шкоди, завданої незаконним кримінальним переслідуванням.
Суд враховує, що у межах кримінального провадження щодо позивача проводився обшук, накладався арешт на належне їй майно, застосовувався запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, а також тривалий час підтримувався статус особи, яка підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення.
Наведені обставини об`єктивно свідчать про те, що позивач протягом тривалого часу перебувала у стані психологічного напруження, зазнавала моральних переживань, була змушена змінювати звичний спосіб життя, докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав та підтримання нормальних життєвих зв`язків.
Суд також враховує тривалість кримінального переслідування, яке фактично тривало понад десять років, що саме по собі є істотним втручанням у права та свободи особи і не могло не вплинути на її емоційний стан, репутацію та відчуття правової безпеки.
Доводи відповідачів про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди суд оцінює критично, оскільки у спірних правовідносинах обов`язок держави відшкодувати шкоду виникає незалежно від вини конкретних посадових осіб, а сам факт закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав є достатньою правовою підставою для застосування положень ст.1176 ЦК України та спеціального Закону.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер та тривалість незаконного кримінального переслідування, обсяг втручання у права позивача, тривале перебування під слідством та судом, застосування щодо позивача процесуальних обмежень, а також практику Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Судом встановлено, що позивач перебувала під слідством та судом протягом 124 місяців 15 днів.
Станом на час розгляду справи мінімальна заробітна плата становить 8000 грн.
Відтак мінімальний гарантований законом розмір моральної шкоди за 124 місяці становить 992000 грн, а з урахуванням 15 днів — 996000 грн.
Заявлений позивачем розмір моральної шкоди у сумі 996000 грн відповідає мінімальному гарантованому законом розміру відшкодування, є співмірним характеру та тривалості порушення прав позивача, а також відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Суд також критично оцінює та відхиляє доводи відповідачів, викладені у поданих відзивах, оскільки такі не спростовують встановлених судом фактичних обставин справи та ґрунтуються переважно на формальному тлумаченні норм права без урахування характеру спірних правовідносин, тривалості незаконного кримінального переслідування та правових наслідків, яких зазнала позивач.
Посилання відповідачів на відсутність належних доказів моральних страждань суд вважає безпідставними та такими, що суперечать правовій природі спірних правовідносин.
У справах про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, моральна шкода презюмується самим фактом незаконного кримінального переслідування особи, її тривалого перебування під слідством та судом, застосування до неї процесуальних обмежень та підтримання щодо неї статусу особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення.
Суд враховує, що позивач понад десять років перебувала у стані постійної правової невизначеності, будучи змушеною жити в умовах кримінального переслідування, усвідомлюючи наявність щодо неї обвинувачення у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення.
При цьому матеріалами справи підтверджено, що щодо позивача проводився обшук за місцем проживання, накладався арешт на належне їй майно, застосовувався запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, а обвинувальний акт було скеровано до суду для розгляду по суті.
Наведені обставини свідчать про реальне та тривале втручання держави у права, свободи та звичний спосіб життя позивача.
Суд бере до уваги, що перебування особи протягом понад десяти років у статусі підозрюваної та обвинуваченої неминуче супроводжується постійним психологічним напруженням, почуттям тривоги, емоційною нестабільністю, переживаннями за власну репутацію перед близькими, колегами, знайомими та суспільством загалом.
Суд також враховує, що кримінальне провадження щодо позивача закрито саме з реабілітуючої підстави — у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді та вичерпанням можливостей їх отримати.
Така підстава закриття кримінального провадження прямо свідчить про безпідставність подальшого кримінального переслідування особи та відповідно породжує гарантоване державою право на відшкодування шкоди.
Доводи відповідачів про те, що позивач не довела розмір моральної шкоди, суд відхиляє, оскільки положення ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлюють гарантований державою мінімальний розмір моральної шкоди за кожен місяць перебування особи під слідством чи судом.
Аналіз наведених положень закону у сукупності з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду свідчить про те, що суд не вправі визначити розмір відшкодування менший, ніж передбачений законом мінімальний гарантований розмір.
Суд окремо звертає увагу на те, що позивач після закриття кримінального провадження тривалий час не була повідомлена про прийняте процесуальне рішення, у зв`язку з чим фактично продовжувала перебувати у стані правової невизначеності щодо власного процесуального статусу та наслідків кримінального переслідування.
Вказані обставини додатково свідчать про тривалість та глибину моральних переживань, яких зазнала позивач внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури.
Суд вважає, що у даному випадку відновлення порушених прав позивача та забезпечення справедливого балансу між інтересами особи і держави можливе виключно шляхом повного відшкодування моральної шкоди у гарантованому законом розмірі.
Враховуючи характер та тривалість незаконного кримінального переслідування, глибину моральних страждань позивача, істотність втручання у її права та свободи, тривале перебування під слідством та судом, застосування процесуальних обмежень, а також принципи розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги є законними, доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 996000 грн.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, ст.56 Конституції України, ст.ст.23, 1167, 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд, -

ВИРІШИВ:
Задоволити позовні вимоги  ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), в інтересах якої діє адвокат Квак Василь Миколайович (РНОКПП: НОМЕР_2 ), до Головного Управління Національної поліції у Львівській області (адреса: 79007, м. Львів, пл. Ген. Григоренка, 3, код ЄДРПОУ: 40108833), Державної казначейської служби України (адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код ЄДРПОУ: 37567646), співвідповідач Львівська обласна прокуратура (пр. Шевченко 17/19, м. Львів, 79005, код ЄДРПОУ 02910031) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування.
Стягнути за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) 996000 (дев`ятсот дев`яносто шість тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.
Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.Є. Радченко