ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 608/43/24	Головуючий у 1-й інстанції Митражик Е.М. 	
Провадження № 22-ц/817/817/26 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Гірського Б.О.
суддів - Хоми М.В., Храпак Н.М.
за участю секретаря - Дідух М.Є.,
позивача
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 608/43/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 квітня 2026 року (постановлена суддею Митражик Е.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявами про відстрочення виконання рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 28 листопада 2024 року в цивільній справі за його позовом до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди в частині стягнення з нього на користь відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. та постанови Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року в цій же справі в частині стягнення з нього на користь відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 1 000 грн.
В обґрунтування своїх вимог зазначав, що є багатодітним батьком та в умовах воєнного стану здійснює виховання і догляд за дітьми. 
Наголошував на тому, що є фізичною особою-підприємцем, який фактично припинив здійснення підприємницької діяльності та не отримував доходів у 2025 році і єдиним його доходом є пенсія за інвалідністю та соціальні виплати.
Також вказував, що через відсутність власного житла вимушений разом із сім`єю проживати в орендованому житлі у місті Хмельницькому, що тягне за собою великі витрати.
На підставі вищенаведеного, просив відстрочити виконання вищевказаних судових рішень в частинах стягнення з нього витрат на правову допомогу в загальному розмірі 11 000 грн. строком на один рік від дати набрання законної сили ухвали суду про відстрочення судового рішення. 
Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 квітня 2026 року заяву ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 28 листопада 2024 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року залишено без задоволення.
Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 суд виходив з того, що з часу ухвалення рішення судом першої інстанції та постанови апеляційним судом минуло більше одного року, а відтак заява про відстрочення виконання рішень суду не підлягає до задоволення з огляду на імперативні правила, встановлені ч.5 ст. 435 ЦПК України. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про відстрочення виконання судових рішень. Вважає ухвалу суду першої інстанції такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права.
Вказує, що відстрочення сплати судових витрат, жодним чином не призводить до уникнення його від виконання рішення, оскільки за стягувачем залишається можливість отримати кошти після закінчення строку припинення виконання судового рішення та стягнення інфляційних та 3% річних за період відстрочення. 
Закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи. 
Наголошує, що судом не вірно трактовано положення ч.5 ст.435 ЦПК України, оскільки зазначена норма визначає не строк звернення до суду з заявою про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, а граничний строк, на який таке відстрочення чи розстрочення може бути надано, — не більше одного року з дня ухвалення відповідного рішення, ухвали чи постанови. 
15 червня 2026 року до Тернопільського апеляційного суду від представника відповідача - адвоката Башуцького І.Я. з пропуском без поважних причин строку на його подання надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін.
Даний відзив залишено без розгляду судом апеляційної інстанції.
Разом з тим, в змісті поданого відзиву наявне клопотання представника відповідача - адвоката Башуцького І.Я. про стягнення із позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи судом апеляційної інстанції, який підлягає вирішенню.
Так, згідно з пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
- чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
- чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
- поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 
- дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Апеляційний суд зазначає, що подання заяви про розподіл судових витрат за розгляд заяви про відстрочення судового рішення не ототожнюється з витратами на правничу допомогу, пов`язаними з розглядом справи по суті спору.
З огляду на викладене питання розподілу судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, не вирішується, оскільки спір вже вирішено по суті.
Більше того, колегія суддів враховує те, що рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 28 листопада 2024 року та постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу, тобто питання судових витрат у даній справі вже вирішено.
У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає в повній мірі.
Фактичні обставини справи.
Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 28 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правову допомогу в розмірі 10 000 гривень 00 копійок.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 000 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Позиція апеляційного суду. 
Згідно з ч. 1 ст. 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця, у випадках, встановлених законом, встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Розстрочка виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду сплати загальної суми боргу частинами. Надання розстрочки судом полягає у визначенні розміру щомісячних платежів з метою погашення усієї суми боргу, визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку сплати останнього платежу на підставі розстрочки рішення має бути виконано повністю. При розгляді заяв щодо розстрочки виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; суми щомісячного платежу, наявність яких має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування та сума щомісячних платежів знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання розстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.
За правилами ч.3 ст.435 ЦПК України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Відповідно до ч.4 ст.435 ЦПК України, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої чи членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч.5 ст.435 ЦПК України).
На підставі наведених норм розстрочення або відстрочення виконання рішення можливе лише у виключних випадках за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Під час вирішення питання про розстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення, тобто стягувача.
Необхідною умовою для задоволення заяви про розстрочення виконання судового рішення є ретельне з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін у справі. Це означає, що суд повинен дослідити та оцінити як доводи, так і заперечення кожної сторони. Зокрема, має бути врахований вплив рішення про розстрочення на права та інтереси позивача, його потенційні наслідки для виконання зобов`язання в повному обсязі та забезпечення належного рівня захисту прав сторін. Водночас, суд повинен оцінити обставини, які обґрунтовують потребу відповідача у розстроченні, такі як фінансовий стан, характер зобов`язань та інші фактори, що можуть впливати на можливість своєчасного виконання судового рішення.
Суд повинен ураховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі № 926/4693/23, у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 796/43/2018 та у постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 2-55/10.
У постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2024 року у справі № 824/50/22, від 06 лютого 2025 року у справі № 824/45/22, від 25 жовтня 2024 року у справі № 824/28/22, від 07 листопада 2024 у справі № 824/111/22 висловлено правову позицію щодо застосування ч.5 ст.435 ЦПК України, зазначивши, що положення частини п`ятої статті 435 ЦПК України містить імперативну вимогу про неможливість відстрочення виконання судового рішення більше ніж на один рік з дня його ухвалення, яка не підлягає двоякому тлумаченню. Якщо з відповідною заявою заявник звернувся до суду більше ніж через один рік з дня ухвалення судового рішення, то в її задоволенні слід відмовити, при цьому, підстави для відстрочення виконання судового рішення за наведених обставин значення не мають і не досліджуються.
До подібних висновків дійшла Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2020 року справа № 905/2912/15 (пункт 56).
З урахуванням наведеної вище правової позиції Верховного Суду щодо застосування норми статті 435 ЦПК України, суд, встановивши пропущення заявником строку, передбаченого частиною п`ятою статті 435 ЦПК України, не розглядає заяву про розстрочку/відстрочення виконання судового рішення по суті, а залишає заяву без задоволення з підстав частини п`ятої статті 435 ЦПК України.
Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 5-пр/2013 від 26 червня 2013 року, розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.
Рішенням Суду у справі Глоба проти України № 15729/07 від 05.07.2012 суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.
Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З вищенаведеного вбачається, що нормами ЦПК України не встановлено вичерпного переліку обставин, за наявності яких суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою сторони відстрочити або розстрочити виконання судового рішення.
Водночас обов`язковою умовою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є доведення заявником наявності обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення та/або роблять його неможливим.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 9901/598/19.
Необхідною умовою для задоволення заяви про розстрочення виконання судового рішення є ретельне з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін у справі. Це означає, що суд повинен дослідити та оцінити як доводи, так і заперечення кожної сторони. Зокрема, має бути врахований вплив рішення про розстрочення на права та інтереси позивача, його потенційні наслідки для виконання зобов`язання в повному обсязі та забезпечення належного рівня захисту прав сторін. Водночас суд повинен оцінити обставини, які обґрунтовують потребу відповідача у розстроченні, такі як фінансовий стан, характер зобов`язань та інші фактори, що можуть впливати на можливість своєчасного виконання судового рішення.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі № 926/4693/23.
Колегія суддів частково погоджується з мотивами, наведеними судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.
Так, у частині вимог заяви про відстрочення виконання рішення суду першої інстанції від 28 листопада 2024 року суд дійшов правильного висновку про відмову у її задоволенні, без дослідження наведених обставин, оскільки на момент звернення заявника із відповідною заявою сплив однорічний строк, передбачений ч.5 ст.435 ЦПК України, у межах якого може бути надано відстрочення виконання судового рішення.
Разом із тим, колегія суддів не погоджується з мотивами відмови у задоволенні заяви з цих самих підстав в частині відстрочення виконання постанови суду апеляційної інстанції від 15 квітня 2025 року.
Так, з матеріалів справи вбачається, що апеляційним судом при винесенні вищезазначеної постанови було самостійно вирішено питання про розподіл судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції та стягнуто із заявника витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно строк, передбачений ч. 5 ст. 435 ЦПК України, у цій частині підлягає обчисленню з дня ухвалення відповідної постанови апеляційним судом, а саме з 15.04.2025 року.
Враховуючи, що на момент звернення заявника із заявою про відстрочення виконання судового рішення – 18.12.2025 року не минув один рік з дня ухвалення Тернопільським апеляційним судом постанови від 15 квітня 2025 року, суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви в цій частині виключно з підстав, передбачених ч.5 ст.435 ЦПК України.
З урахуванням вищенаведеного, обставини наведені в заяві про відстрочення виконання судового рішення апеляційного суду підлягають дослідженню судом.
Суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні підстави для задоволення поданої ОСОБА_1 заяви про відстрочення виконання постанови Тернопільського апеляційного суду від 15.04.2025 року про стягнення з нього витрат на правову допомогу в розмірі 1000 грн.
Так, відповідно до ст.435 ЦПК України підставою для відстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, при цьому обов`язок доведення наявності таких обставин покладається на заявника.
Звертаючись із відповідною заявою, ОСОБА_1 не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження існування виняткових обставин, які б об`єктивно ускладнювали або унеможливлювали виконання судового рішення про стягнення з нього понесених іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн. Самі лише посилання на складне матеріальне становище без належних доказів не можуть бути достатньою підставою для відстрочення виконання рішення суду.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні заяви про відстрочення виконання судового рішення слід відмовити, у зв`язку з чим ухвалу суду першої інстанції слід змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково.
Ухвалу Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 квітня 2026 року - змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Резолютивну частину судового рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повна постанова складена 25 червня 2026 року.

Головуючий       Гірський Б.О.

Судді:        Хома М.В.

Храпак Н.М.