Унікальний номер справи 381/3935/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/8536/2026
Головуючий у суді першої інстанції Н. А. Осаулова 
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

27 травня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач Київська обласна прокуратура в інтересах держави 
в особі Київської обласної державної адміністрації, 
Міністерства культури та інформаційної політики 
України

відповідач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
відповідач ОСОБА_3 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2026 року, ухвалене у складі судді Н. А. Осаулової, в примішенні Фастівського міськрайонного суду Київської області,

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року Київська обласна прокуратура в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації, Міністерства культури та інформаційної політики України звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Інститут археології Національної академії наук України, у якому просила усунути перешкоди державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями історико-культурного призначення, а також в особі Міністерства культури та інформаційної політики України у користуванні та розпорядженні пам`яткою археології національного значення «Городище «Млинок» шляхом повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим №3224982400:05:002:0011 в категорію землі історико-культурного призначення, скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0010, 3224982400:05:002:0006, 3224982400:05:002:0007, 3224982400:05:002:0009, 3224982400:05:002:0008, 3224982400:05:002:0011.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Київською обласною прокуратурою за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Фастівського району у межах Дідівщинської сільської ради розпорядженням Фастівської районної державної адміністрації від 22.05.2007 № 378 «Про передачу в приватну власність громадянам України земельних ділянок для ведення садівництва у межах Дідівщинської сільської ради Фастівського району» затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 для ведення садівництва земельні ділянки загальною площею 0,60 га. На підставі вказаного розпорядження видано відповідні державні акти вказаним громадянам. Разом із тим, ці земельні ділянки розташовані у межах режимоутворюючого об`єкта пам`ятки археології національного значення «Городище Млинок».
Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 17.09.2010 ухваленим у справі №2-216/2010, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, встановлено, що земельні ділянки надані за рахунок земель історико-культурного призначення «Городище «Млинок» всупереч вимогам Земельного кодексу України та Закону України «Про охорону культурної спадщини». Вказаним рішенням визнано недійсними розпорядження від 22.05.2007 № 378 та державні акти про право власності на земельні ділянки загальною площею 0,60 га з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0010, 3224982400:05:002:0006, 3224982400:05:002:0007, 3224982400:05:002:0009, 3224982400:05:002:0008, 3224982400:05:002:0011.
Також було встановлено, що ОСОБА_4 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 3224982400:05:002:0011 ОСОБА_2 .
Відповідно до даних Державного земельного кадастру земельні ділянки з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0010, 3224982400:05:002:0006, 3224982400:05:002:0007 перебувають у власності ОСОБА_1 , земельні ділянки з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0009, 3224982400:05:002:0008 належать ОСОБА_3 , для ведення садівництва.
На час пред`явлення даного позову, категорії оспорюваних земельних ділянок «землі сільськогосподарського призначення», «для ведення садівництва».
На думку прокурора, вказана обставина не змінює правовий режим земель як таких, що належать до історико-культурного призначення.
За вказаних обставин, задля забезпечення державі реальної можливості реалізувати всі правомочності власника, слід скасувати державну реєстрацію земельної ділянки як земель сільськогосподарського призначення, відомості про що містяться у Державному земельному кадастрі, а також повернути земельну ділянку у власність держави.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2026 року позовні вимоги Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації, Міністерства культури та інформаційної політики України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Інститут археології Національної академії наук України про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землями історико-культурного призначення, залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся з апеляційною скаргою. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що неспростованим є той факт, що розпорядженням Фастівської районної державної адміністрації спірні земельні ділянки з кадастровим номерами 3224982400:05:002:0011, 3224982400:05:002:0010, 3224982400:05:002:0006, 3224982400:05:002:0007, 3224982400:05:002:0009, 3224982400:05:002:0008 надані були громадянам для ведення садівництва за рахунок земель історико-культурного призначення «Городище «Млинок» всупереч вимогам ст. ст. 19, 20, 53, 84, 118, 122, 150 ЗК України, ст. ст. 2, 17, 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини». Однак, такі землі не могли бути відчужені у порядку безоплатної приватизації та перебувати у володінні приватних осіб. Зауважує, що землі, пам`ятки археології не можуть використовуватися для здійснення господарської діяльності, крім випадків, визначених законом. 
Зауважує, що ще під час розгляду вказаної справи у суді першої інстанції ОСОБА_4 .. ОСОБА_5 відчужили земельні ділянки з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0011, 3224982400:05:002:0010 ОСОБА_2 . 
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що відповідає дійсності інформація про те, що дані про державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідних земельних ділянок із відкриттям розділів про реєстрацію об`єктів нерухомого майна із відповідними реєстраційними номерами відсутні. 
Водночас з`ясовано, що відповідно до актуальних даних Державного земельного кадастру земельні ділянки з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0006, 3224982400:05:002:0007 перебувають у приватній власності ОСОБА_3 , земельні ділянки з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0011, 3224982400:05:002:0010 перебувають у приватній власності ОСОБА_2 , для ведення садівництва. 
Отже, дані Державного земельного кадастру та власне Поземельні книги на земельні ділянки є офіційним документом, який містить інформацію про власників спірних земельних ділянок навіть в умови відсутності таких даних в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Інститут археології Національної академії наук України правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу прокурора не скористалися. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор Лук`янчук А.В. подану апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з викладених у ній підстав. 
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Будова Н.М. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти доводів апеляційної скарги прокурора заперечила, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2026 року просила залишити без змін як законне та обґрунтоване. 
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представник третьої особи Інституту археології Національної академії наук України у засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у відповідності до вимог закону, враховуючи те, що відповідачі повідомлялись про розгляд справи апеляційним судом, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності відповідачів та представника третьої особи. 
Від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшла заява, в якій він просить справу розглядати за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. 
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення прокурора Лук`янчук А.В., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Будової Н.М., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вирішуючи спір у даній справі, суд звернув увагу на ту обставину, що прокурор протягом розгляду справи не надав беззаперечних доказів того, що земельні ділянки в дійсності на праві приватної власності належать відповідачам станом на час розгляду справи, прокурор не звертався до суду із клопотання про витребування доказів у разі труднощів в їх отриманні. На підставі тих документів, які містяться у матеріалах справи, неможливо достовірно встановити, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 є власниками земельних ділянок і позов пред`явлено до них як до належних відповідачів.
Отже, суд дійшов висновку, що за відсутності достовірних відомостей, хто на даний час є власником земельних ділянок, вимоги про скасування державної реєстрації земельних ділянок вирішені та задоволені бути не можуть.
Колегія суддів із таким висновком суду погоджується та зазначає наступне.
Під час розгляду справи судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2010 року ухваленим у справі № 2-216/2010 позовні вимоги заступника Генерального прокурора України задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Фастівської районної державної адміністрації від 22 травня 2007 року «Про передачу у власність громадянам України земельних ділянок для ведення садівництва в межах Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області». Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 202613 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0011) виданий 25 червня 2007 року ОСОБА_4 . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 202612 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0010), виданий 25 червня 2007 року ОСОБА_5 . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 2202610 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0006), виданий 25 червня 2007 року ОСОБА_9 . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 2675562 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0007), виданий 25 червня 2007 року ОСОБА_8 . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 202611 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0009), виданий 25 червня 2007 року ОСОБА_6 . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 675563 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0008), виданий 25 червня 2007 року ОСОБА_7 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер 3224982400:05:002:0006), укладений 10 листопада 2007 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер 3224982400:05:002:0007), укладений 10 листопада 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер 3224982400:05:002:0009), укладений 23 жовтня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер 3224982400:05:002:0008), укладений 23 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 324264 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0006), виданий 19 лютого 2008 року ОСОБА_1 . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №324263 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0007), виданий 19 лютого 2008 року ОСОБА_1 . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №021985 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0009), виданий 26 грудня 2007 року ОСОБА_3 . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №021984 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0008), виданий 26 грудня 2007 року ОСОБА_3 .
Визнано за державою в особі Київської обласної державної адміністрації право власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею 0,60 га (кадастрові номери земельних ділянок 3224982400:05:002:0011, 3224982400:05:002:0010, 3224982400:05:002:0006,3224982400:05:002:0007,24982400:05:002:0009,3224982400:05:002:0008) вартістю 336940,00 грн., розташовані в межах пам`ятки археології національного значення городища скіфського часу Млинок на території Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області.
Повернуто земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею 0,60 га (кадастрові номери земельних ділянок 3224982400:05:002:0011, 3224982400:05:002:0010,3224982400:05:002:0006,3224982400:05:002:0007,3224982400:05:002:0009, 3224982400:05:002:0008) вартістю 336940,00 грн., розташовані в межах пам`ятки археології національного значення городища скіфського часу Млинок на території Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області, державі в особі Київської обласної державної адміністрації.
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 6 грудня 2010 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2010 року залишено без змін.
Як встановлено під час розгляду справи № 2-216/2010, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , і ОСОБА_7 25.06.2007 року отримали Державні акти на право власності на вказані земельні ділянки.
Згідно договорів купівлі-продажу від 23.10.2007 року ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , продали ОСОБА_1 належні їм земельні ділянки.
Згідно договорів купівлі-продажу від 10.11.2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_10 продали ОСОБА_3 належні їм земельні ділянки.
Встановлено, що ОСОБА_1 19.02.2008 року одержав два Державні акти на право власності на спірні земельні ділянки.
Відповідачка ОСОБА_3 26.12.2007 року одержала два Державні акти на право власності на спірні земельні ділянки.
Згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 16.11.2006 року Фастівське державне лісогосподарське підприємство на підставі розпорядження Фастівської райдержадміністрації від 9 березня 2004 року № 119 є постійним користувачем земельної ділянки площею 730,7101 га в межах Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області з цільовим призначенням - для ведення лісового господарства.
Встановлено, що передані у власність відповідачам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , і ОСОБА_7 земельні ділянки загальною площею 0,60 га розташовані в межах пам`ятки археології національного значення городища скіфського часу «Млинок» та на момент видачі Фастівською РДА розпорядження про передачу їх у власність відповідачам були віднесені до Державного реєстру нерухомих пам`яток України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1761 «Про занесення пам`яток історії монументального мистецтва та археології національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України».
Вказаний об`єкт культурної спадщини внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 року № 928 «Про занесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України».
Судами встановлено, що при видачі Фастівською районною державною адміністрацією розпорядження від 22.05.2007 року № 378 про передачу у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , і ОСОБА_7 земельних ділянок площею по 0,10 га кожному для ведення садівництва в межах Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області та видачі зазначеним відповідачам 25.06.2007 року Державних актів на право власності на земельні ділянки порушено право власності держави на земельні ділянки, що відносяться до земель лісогосподарського призначення та розташовані в межах пам`ятки археології національного значення, яка відноситься до об`єктів культурної спадщини національного значення і занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Крім того, спірні земельні ділянки надано у власність відповідачам за рахунок земель державної власності в порушення ст. ст. 20, 116, 118 ЗК України без їх вилучення у ДП «Фастівський лісгосп» у порядку, передбаченому ст. ст. 149, 151 ЗК України, оскільки відповідачі не надали суду рішення відповідного органу місцевого самоврядування чи органу державної влади про її вилучення, згоди землекористувача ДП «Фастівський лісгосп» на її вилучення на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування чи органу державної влади.
Також в порушення ст. 20 ЗК України та ст. 57 Лісового кодексу України змінено цільове призначення спірних земельних ділянок.
Оскільки відповідачі ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , і ОСОБА_7 незаконно набули права власності на спірні земельні ділянки, то вони не вправі були їх відчужувати за договорами купівлі-продажу відповідно від 23.10.2007 року ОСОБА_1 та від 10.11.2007 року ОСОБА_3 .
Тому договори купівлі-продажу спірних земельних ділянок укладені 23.10.2007 року між ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_1 10.11.2007 року між ОСОБА_6 ОСОБА_10 , та ОСОБА_3 , та видані на їх підставі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . Державні акти на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,40 га суд визнав недійсними з підстав, передбачених ст. 21 ЗК України, ст. ст. 203, 215, 236, 317, 328 ЦК України, оскільки спірні земельні ділянки вибули з власності держави в особі Київської обласної державної адміністрації з порушенням чинного законодавства, а відповідачі незаконно набули права власності на них.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 5 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 18 ЦПК України).
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч.1 ст.14 Конституції України).
Так, згідно зі ст.ст. 19, 20 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо.
Колегія суддів зауважує, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, вже визнано незаконність набуття у власність спірних земельних ділянок, визнано за державою право власності на земельні ділянки та повернуто їх державі в особі Київської обласної державної адміністрації.
Та обставина, що земельні ділянки було передано у власність фізичних осіб з порушенням встановленого порядку та факт їх належності до об`єктів культурної спадщини національного значення окремому доведенню не підлягають.
Щодо вимоги про повернення земельної ділянки з кадастровим номером 3224982400:05:002:0011 на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від ОСОБА_2 слід зазначити наступне. 
Звернувшись з апеляційною скаргою, апелянт зазначає, що під час розгляду справи №2-216/2010 в суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером № 3224982400:05:002:0011 ОСОБА_2 , отже така земельна ділянка підлягає поверненню від ОСОБА_2 на користь держави в особі Київської обласної державної реєстрації.
Однак, як вбачається з рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17.09.2010 у справі №2-0216/2010, а також з Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 05.08.2024 не підтверджують той факт, ОСОБА_2 є власником земельних ділянок з кадастровими номерами № 3224982400:05:002:0011 та № 3224982400:05:002:0010, чи володіє, користується або розпоряджається вказаними земельними ділянками.
Так, згідно Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки з кадастровими номерами № 3224982400:05:002:0011 та № 3224982400:05:002:0010 в розділі «Відомості про суб`єктів права власності на земельну ділянку» вказано ПІБ - ОСОБА_2 , проте відсутня інформація про дату реєстрації права, номер запису про право та орган, що здійснив державну реєстрацію прав (в державному реєстрі прав). Разом з тим, вказано, що інформація про власника (землекористувачів) є довідковою, актуальна інформація міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який в матеріалах справи відсутній.
Отже, слід дійти висновку, що позивачем не доведено, що ОСОБА_2 є власником спірних земельних ділянок, володіє, користується, чи розпоряджається вказаними земельними ділянками, а також не доведено, що такі земельні ділянки зареєстровані за ОСОБА_2 , тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Необхідно також зауважити, що станом на дату винесення рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області у справі №2-0216/2010 - 17.09.2010 ОСОБА_2 не була власником вказаних вище земельних ділянок.
Так, 13.02.2008 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу земельної ділянки з кадастровим номером № 3224982400:05:002:0011, загальною площею 0,1000 га, наданої для ведення садівництва, яка розташована на території Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області, масив землі запасу, ділянка № НОМЕР_1 (т. 2 а.с. 9-10). 
Проте, вже 03.02.2009 розірвано договір купівлі продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Перепелицею Ж.П. 13.02.2008 за реєстровим номером 660, за яким ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купила земельну ділянку площею 0,1000 га, надану для ведення садівництва, яка розташована на території Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області, масив землі запасу, ділянка № НОМЕР_1 .
Договір про розірвання договору купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Перепелицею Ж.П. 03.02.2009 за реєстровим номером 336 (т. 2 а.с. 13-14).
Також, 13.02.2008 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу земельної ділянки з кадастровим номером № 3224982400:05:002:0010, загальною площею 0,1000 га, наданої для ведення садівництва, яка розташована на території Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області, масив землі запасу, ділянка № НОМЕР_2 .
03.02.2009 розірвано договір купівлі продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Перепелицею Ж.П. 13.02.2008 за реєстровим номером 665, за яким ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 купила земельну ділянку площею 0,1000 га, надану для ведення садівництва, яка розташована на території Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області, масив землі запасу, ділянка № НОМЕР_2 .
Договір про розірвання договору купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Перепелицею Ж.П. 03.02.2009 за реєстровим номером 335.
Зважаючи на наведене, слід дійти висновку, що станом на дату винесення рішення Фастівським міськрайонним судом Київської області - 17.09.2010 у справі №2-0216/2010р ОСОБА_2 а не була власником вказаних вище земельних ділянок, відповідно не володіла, не користувалась, та не розпоряджалась такими земельними ділянками.
Отже, позивачем не доведено порушення прав позивачів з боку ОСОБА_2 , більш того ОСОБА_2 не є власником спірних земельних ділянок, такі земельні ділянки не перебувають у її володінні, користуванні чи розпорядженні, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог пред`явлених прокурором до ОСОБА_2 .
Щодо вимоги позивача про скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0010, 3224982400:05:002:0006, 3224982400:05:002:0007, 3224982400:05:002:0009, 3224982400:05:002:0008, 3224982400:05:002:0011 слід зазначити наступне.
За змістом положень ч.ч. 1 - 4 ст. 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Відповідно до ч. 10 ст. 79-1 Земельного кодексу України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Таким чином, державна реєстрація земельних ділянок є стадією процедури отримання права власності на них, етапом формування земельних ділянок, тобто передумовою отримання прав на землю фізичними особами.
З наведеного вбачається, що повернення земельної ділянки у володіння власника (титульного володільця) шляхом задоволення позовної вимоги про витребування майна в повній мірі не відбувається з огляду на те, що спірні земельні ділянки втратили статус об`єкта цивільних прав, тому рішення суду про витребування майна не є підставою для здійснення реєстратором відповідних дій щодо проставлення відмітки про скасування державної реєстрації прав і відкриття закритого розділу державного реєстру прав та відповідної реєстраційної справи, оскільки за відповідачами зареєстровано право не на витребувані спірні земельні ділянки, а на новоутворену земельну ділянку, що не відповідатиме меті віндикаційного позову, спрямованого на захист прав власника земельної ділянки.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2023 року у справі № 924/504/20.
У відповідності до положень ч. 13 ст. 79-1 ЗК України, земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Отже, державна реєстрація земельних ділянок є стадією процедури отримання права власності на них, етапом формування земельних ділянок, тобто передумовою отримання прав на землю фізичними особами.
Питання скасування державної реєстрації земельних ділянок вирішено не було, хоча і встановлено, що вони відносяться до земель лісогосподарського призначення та розташовані в межах пам`ятки археології національного значення, яка відноситься до об`єктів культурної спадщини національного значення.
Спеціальний Закон, який установлює правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру, є Закон України «Про Державний земельний кадастр».
Відповідно до положень ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України.
Отже, для ідентифікації земельної ділянки як окремого об`єкта цивільного права необхідною умовою є наявність усіх характеристик такого об`єкта, у тому числі, її кадастровий номер, розмір, межі та координати, які містяться у Державному земельному кадастрі, і використовуються реєстратором за умови наявності таких відомостей у ньому.
Із положень ст. 81 ЦПК України вбачається, що обов`язок доведення полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, які орієнтовані на те, щоб скласти певне позитивне враження у суду про юридичні обставини у справі.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно наявної у матеріалах справи інформації, а саме відомостей з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку станом на 05.08.2024 року та станом на 02.01.2026 року, земельні ділянки з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0006, 3224982400:05:002:0007 перебувають у власності ОСОБА_1 , земельні ділянки з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0010, 3224982400:05:002:0011 належать ОСОБА_2 , земельні ділянки з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0009, 3224982400:05:002:0008 належать ОСОБА_3 , категорія земель землі сільськогосподарського призначення, вид використання ведення садівництва. Водночас, як зазначається в зазначених відомостях з Державного земельного кадастру, інформація про власника (землекористувача) є довідковою, актуальна інформація міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Слід зауважити, що Державний земельний кадастр (ДЗК) відповідає за технічні характеристики ділянки, її площу та присвоєння кадастрового номера. Інформація про власника там може бути застарілою, якщо після купівлі чи успадкування землі її не внесли до сучасного електронного реєстру.
Отже, у наданих копіях витягів з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку наявне застереження, що інформація про власника є довідковою, актуальна інформація міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Згідно з п. 1, 2 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав, Реєстр).
Державний реєстр прав - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.
Процедуру функціонування Державного реєстру прав, його невід`ємної архівної складової частини та наповнення Державного реєстру прав відомостями про речові права на нерухоме майно, обтяження таких прав визначає Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141 (зі змінами) (далі - Порядок № 1141).
На сьогодні відомості з Державного реєстру прав формуються у формі інформації з Державного реєстру прав про зареєстровані речові права, обтяження речових прав або витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію (пункт 56 Порядку № 1141).
Пунктом 61 Порядку № 1141 передбачено, що витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав формується після внесення до зазначеного Реєстру відомостей про речові права, обтяження речових прав.
Отже, після проведення державної реєстрації прав в Державному реєстрі прав державний реєстратор видає заявнику витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав.
Проте, як вбачається з матеріалів справи надані прокурором відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про власників спірних земельних ділянок не містять.
Колегія суддів зауважує, що Прокурором протягом розгляду справи не надано беззаперечних доказів, що земельні ділянки в дійсності на праві приватної власності належать відповідачам станом на час розгляду справи. Прокурор не звертався до суду із клопотання про витребування доказів у разі труднощів в їх отриманні.
Не надано таких відомостей Прокурором і звернувшись з апеляційною скаргою до суду. 
На підставі тих документів, які містяться у матеріалах справи, неможливо встановити, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,та ОСОБА_3 є власниками земельних ділянок і позов пред`явлено до них як до належних відповідачів.
У постанові від 15.03.2023 року у справі № 352/371/21 Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зроблено правовий висновок наступного змісту. Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд узмозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.
Отже, за відсутності достовірних відомостей, хто на даний час є власником земельних ділянок, суд дійшов вірного висновку, що вимоги про скасування державної реєстрації земельних ділянок задоволені бути не можуть.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено усі обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права та дотримано норми процесуального права при винесенні рішення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, про незаконність чи необґрунтованість рішення не свідчать, а тому відсутні підстави для їх задоволення та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2026 року залишити без задоволення.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2026 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 30 червня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус 

О. І. Шкоріна