ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2026 року 
м. Київ 
справа № 211/1547/22
провадження № 61-10972св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ігнатенка В. М., 
суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року у складі судді Сарат Н.О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 липня 2024 року у складі колегії суддів: Тимченко О. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,
у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпро Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Коваленко Уляни Юріївни, заінтересована особа - Акціонерне товариство «Українська залізниця», у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про збереження місця роботи та середнього заробітку,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог скарги
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпро Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Коваленко У. Ю. (далі - державний виконавець Коваленко У. Ю.), заінтересована особа - акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»).
Скарга обґрунтована тим, що в провадженні державного виконавця знаходиться виконавчий лист у справі № 211/1547/22, виданий Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 24 травня 2023 року, про зобов`язання АТ «Укрзалізниця» зберегти місце роботи, посаду і середній заробіток на підприємстві 
за ОСОБА_1 на час проходження військової служби за контрактом під час дії особливого періоду. При проведенні виконавчих дій державний виконавець одночасно прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про зупинення виконавчих дій керуючись 
пунктом 10-3 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження». Вважає, що прийняття постанови про зупинення виконавчих дій позбавляє його прав гарантованих статтею 43 Конституції України. В умовах воєнного стану обмеження прав на заробітну плату та на захист від незаконного звільнення в Україні не вводились.
З рахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд зобов`язати державного виконавця Коваленко У. Ю. скасувати постанову про зупинення виконавчих дій від 15 серпня 2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 в частині виконання рішення суду.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської від 25 березня 2024 року, яка залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 липня 2024 року, відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що державний виконавець діяв в межах пункту 10-3 розділ ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження». Вказаною нормою закону визначено виключний перелік підстав зупинення виконавчих дії, які вчиняються виконавцем шляхом винесення відповідної постанови. Тобто, законодавством чітко визначені обставини, які можуть бути підставою для зупинення виконавчого провадження та порядок вирішення питання про зупинення виконавчого провадження. Таким чином, питання щодо зупинення виконавчого провадження вирішується безпосередньо виконавцем, на примусовому виконанні якого знаходиться виконавче провадження.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 липня 2024 року, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 серпня 2024 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 02 липня 2024 року, витребувано справу із суду першої інстанції.
У вересні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2025 рокусправу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів. 
Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2025 року зупинено провадження 
у справі № 211/1547/22 за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпро Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Коваленко У. Ю., заінтересована особа - АТ «Українська залізниця», у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про збереження місця роботи та середнього заробітку, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 02 липня 2024 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 176/1715/23.
Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2026 рокупоновлено провадження у цій справі. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не вказали правових підстав обмеження конституційного права заявника на заробітну плату та захист від незаконного звільнення, передбаченого статтею 43 Конституції України на період дії правового режиму воєнного стану в Україні. 
Крім того, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування пункту 10-3 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження». 
Пункт 10-3 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» щодо зупинення вчинення виконавчих дій не враховує приписів Конституції України, практики Європейського суду з прав людини та не відповідає правовим позиціям Конституційного Суду України. 
Суди помилково не застосували статті 43, 129 і 129-1 Конституції України, як норми прямої дії та помилково дійшли висновку, що пункт 10-3 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» не суперечить Конституції України. 
Аргументи інших учасників справи
У вересні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ «Укрзалізниця», 
у якому боржник просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що ухвала Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 02 липня 
2024 року є такими, що ґрунтуються на засадах верховенства права, відповідають усім критеріям, стандартам законного судового рішення. 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а лише є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким судами надана правова оцінка. Доводи заявника фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів першої й апеляційної інстанцій та є подібними доводам, які викладені у скарзі та мотивована відповідь на які вже надана судами. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої 
статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, у справі № 211/1547/22 позов ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з вказаним позовом. Визнано незаконним наказ від 31 січня 2017 року № 85/ОС про припинення трудового договору між Регіональною філією «Придніпровська залізниця» структурний підрозділ «Експлуатаційне депо Батуринська» та ОСОБА_1 .
Зобов`язано АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» зберегти місце роботи, посаду і середній заробіток на підприємстві за ОСОБА_1 на час проходження військової служби за контрактом під час дії особливого періоду.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1 894,82 грн.
24 травня 2023 року Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області видано виконавчий лист № 211/1547/22 на виконання вищевказаного рішення суду. 
15 серпня 2023 року державним виконавцем Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Одеса) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження 
№ НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від 24 травня 
2023 року № 211/1547/22. 
15 серпня 2023 року державним виконавцем Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах місті Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Одеса) Коваленко У. Ю. винесено постанову про зупинення виконавчого провадження № НОМЕР_1. Підставою для зупинення виконавчого провадження вказано положення Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», а саме, пункт 10-3, яким встановлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні зупиняється вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень (у тому числі накладення арешту на майно та кошти), боржником за якими є АТ «Українська залізниця».
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення 
(стаття 129 Конституції України).
Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Зазначене конституційне положення кореспондується з частиною першою статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
У рішенні від 05 липня 2012 року у справі «Глоба проти України» (заява 
№ 15729/07) ЄСПЛ зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують виконання рішень чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 13 Закону України «Про виконавче провадження»).
На підставі зазначеного можна зробити висновок, що належне виконання державним виконавцем покладених на нього обов`язків гарантує, зокрема, непорушність майнових прав як стягувача, так і боржника.
Підстави зупинення вчинення виконавчих дій регламентовані статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження». Вказана норма визначає виключний перелік підстав зупинення вчинення виконавчих дій, які вчиняються виконавцем шляхом винесення відповідної постанови. Тобто у законодавстві чітко визначені обставини, які можуть бути підставою для зупинення виконавчого провадження, та порядок вирішення питання про зупинення виконавчого провадження, а саме: зупинення виконавчого провадження вирішується безпосередньо виконавцем, на примусовому виконанні якого перебуває виконавче провадження.
Судом установлено, що постановою державного виконавця від 15 серпня 
2023 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.
У той самий день державним виконавцем винесено постанову про зупинення виконавчого провадження № НОМЕР_1. Підставою для зупинення виконавчого провадження визначено пункт 10-3 розділу XIII Закону України «Про виконавче провадження».
Відмовляючи в задоволенні скарги суд апеляційної інстанції виходив з того, що пунктом 10-3 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження»визначено підставу для зупинення виконавчих дії до закінчення на території України правового режиму воєнного стану. Тому державним виконавцем не було допущено бездіяльності, а прийняті постанови про зупинення вчинення виконавчих дій є такими, що відповідають закону.
Разом з тим вказані висновки апеляційного суду є передчасними, з огляду на таке. 
Згідно із Законом України від 28 липня 2022 року № 2468-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння процесам релокації підприємств в умовах воєнного стану та економічного відновлення держави» (далі - Закон № 2468-IX), який набрав чинності 19 серпня 2022 року, розділ ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» доповнено пунктом 10-3, відповідно до якого тимчасово, на період до припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні:
1) зупиняється вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень (у тому числі накладення арешту на майно та кошти), боржником за якими є акціонерне товариство «Українська залізниця»;
2) підлягають зняттю арешти, накладені до набрання чинності цим Законом на кошти та майно акціонерного товариства «Українська залізниця» у виконавчих провадженнях.
Для правильного застосування норм закону у справі, що переглядається, необхідно насамперед враховувати мету внесення змін до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» та доповнення його пунктом 10-3.
Виходячи зі змісту Закону № 2468-ІХ, його назви, а також переліку документів, до яких цим Законом внесено зміни (сфера його застосування) основною метою його ухвалення була стабілізація економічної ситуації в Україні та вжиття заходів для подолання фінансової кризи, спричиненої повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України.
У пояснювальній записці до Закону № 2468-ІХ зазначено, що існує нагальна потреба у відновленні та інтенсифікації економічної діяльності в державі, забезпеченні перенесення виробництва у безпечні регіони України та швидкого його налагодження на нових виробничих майданчиках. Одним із шляхів організації виробництва на нових майданчиках, пошуку приміщень для перенесення виробництв є прискорена і спрощена приватизація державного майна.
Крім норм щодо вдосконалення приватизаційних процесів у державі, Законом № 2468-ІХ визначено також особливості здійснення виконавчих проваджень, боржником у яких є АТ «Українська залізниця».
Безумовно, діяльність АТ «Українська залізниця» є важливою складовою економіки держави, зокрема, з огляду на монопольне становище товариства на ринку залізничних перевезень. Державаяк єдиний акціонер АТ «Українська залізниця», безсумнівно, заінтересована в підтримці стабільного фінансового стану зазначеної юридичної особи з метою забезпечення її безперервної діяльності, головним напрямом якої є залізничне сполучення по всій території України (зокрема, з прифронтовими територіями), що в умовах воєнного стану (за відсутності цивільного авіасполучення) набуває якісно нового значення.
Очевидно, що основною метою зупинення вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень (у тому числі накладення арешту на майно та кошти) у виконавчих провадженнях, боржником за якими є АТ «Українська залізниця», а також зняття всіх раніше накладених арештів на майно вказаної юридичної особи було підтримання фінансової стабільності АТ «Українська залізниця» та усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним безперервної господарської діяльності. Одним з аспектів забезпечення стабільного фінансового стану на підприємстві є збереження коштів цієї юридичної особи, які вона винна за судовими рішеннями, на її рахунках та можливість їх тимчасового (до закінчення воєнного стану) використання у своїй безпосередній діяльності для виконання статутних завдань.
Отже, мета прийняття Закону № 2468-ІХ є зрозумілою, соціально й економічно обґрунтованою та жодним чином не ставиться під сумнів.
З огляду вказане тлумачення пункту 10-3 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» має відбуватися з урахуванням змісту частин першої та другої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: норми пункту 10-3 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» направлені на зупинення саме тих виконавчих дій і заходів примусового виконання рішень, які вчиняються виконавцем у примусовому порядку з метою забезпечення виконання судового рішення і спрямовані на виявлення та стягнення майна боржника. Такими діями можуть бути: накладення арешту на майно чи грошові кошти, розшук майна, його реалізація, стягнення чи списання коштів з банківських рахунків тощо.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2026 року у справі 
№ 545/304/22.
Таким чином, не заслуговують на увагу посилання касаційної скарги на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 10-3 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», оскільки такі висновки містяться у зазначеній вище постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2026 року у справі № 545/304/22.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті411, частиною другою статті414 ЦПК України, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Верховний Суд вважає за необхідне врахувати висновки, викладені після подання касаційної скарги у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2026 року у справі 
№ 545/304/22, що узгоджується з частиною третьою статті 400 ЦПК України.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною другою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Апеляційний суд у порушення зазначених положень закону не перевірив чи виконувалося судове рішення, яке перебуває на примусовому виконанні, у добровільному порядку роботодавцем, АТ «Українська залізниця». 
У порушення вищевказаних вимог закону апеляційний суд не дослідив яким саме чином примусове виконання рішення суду про визнання незаконним наказу АТ «Українська залізниця» про припинення трудового договору з заявником та зобов`язання роботодавця зберегти місце роботи, зможе негативно вплинути на господарську діяльність АТ «Українська залізниця», як об`єкта критичної інфраструктури. 
Тобто у залежності від встановлення вказаних обставин державний виконавець міг поновити виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа у відповідній частині, яка не впливає на господарську діяльність роботодавця з подальшим зупиненням виконавчих дій на підставі пункту 10-3 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження».
Верховний Суд звертає увагу на те, що невиправдане зволікання з виконання відповідного судового рішення у трудових правовідносинах, у тому числі щодо захисту трудових прав військовослужбовця, лише з посиланням на факт зупинення виконавчого провадження на строк до припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні, тобто на невизначений тривалий час, не відповідає Конституції України, Конвенції та Закону України «Про виконавче провадження». 
Крім того, на ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин розповсюджувалися гарантії збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на час проходження ним військової служби за контрактом.
Разом з тим апеляційний суд не здійснив аналіз пропорційності втручання 
у права та інтереси сторін, а саме з однієї сторони - щодо захисту трудових прав військовослужбовця, з іншої сторони - інтереси роботодавця, тобто юридичної особи, яку віднесено до об`єкта критичної інфраструктури. 
Враховуючи наведене, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, 
а апеляційному суду необхідно перевірити висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду та встановити чи підлягають вони застосуванню у цій справі. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені 
пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Враховуючи наведене ухвалене апеляційним судом рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 липня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко
Судді С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
О. М. Ситнік
І. М. Фаловська