КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 , 
обвинуваченого ОСОБА_6 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 12023100100002197 стосовно 

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Обознівка Кіровоградської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 09.06.2003 Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 5 ст. 185 КК України на 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 17.05.2011 Васильківським міським судом Київської області за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 років позбавлення волі;
- 30.06.2017 Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України на 5 років позбавлення волі, 

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у провадженні на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6  звільнено _________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/769/2026 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7 
Категорія: ч. 4 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_1 
від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експерта. 

Суд визнав доведеним, що 22.05.2023 приблизно о 23 год., тобто в період дії воєнного стану, запровадженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, затвердженого Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні, яким введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, та продовжено Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 з 05 год. 30 хв. 26.03.2022 строком на 30 діб, продовжено Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 з 05 год. 30 хв. 25.04.2022 строком на 30 діб, та продовжено Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 з 05 год. 30 хв. 25.05.2022 року строком на 90 діб, та продовжено Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 з 05 год. 30 хв. 23.08.2022 строком на 90 діб, та продовжено Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022 з 05 год. 30 хв. 21.11.2022 строком на 90 діб, ОСОБА_6 повертався до місця мешкання з центрального залізничного вокзалу через АС Київ, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. С. Петлюри, 32. Проходячи по території автостанції, ОСОБА_6 звернув свою увагу на припаркований велосипед синього кольору марки «Трек». В цей час у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, а саме велосипеду синього кольору марки «Трек».
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне, викрадення чужого майна, вчинене в період воєнного стану, з метою особистого збагачення, ОСОБА_6 , 22.05.2023 приблизно о 23 год. 40 хв., перебуваючи на автостанції, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. С. Петлюри, 32, усвідомлюючи, що за його діями ніхто не спостерігає та вони носять таємний характер, за допомогою кусачок для дротів перерізав трос велосипеду синього кольору марки «Трек», яким останній був прикріплений до поруччя.
Після чого, ОСОБА_6 , перерізавши трос, сів на вищевказаний велосипед, та з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілому матеріальної шкоди на суму 11 816 грн. 67 коп.

В апеляційній скарзі прокурор у провадженні, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення і правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним за ч. 4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд, при призначенні покарання недостатньо врахував суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, за який передбачене покарання у вигляді позбавлення волі строком від п`яти до восьми років та те, то суб`єктивна сторона даного кримінального правопорушення виражається у прямому умислі.
Крім того, вважає, що у даному кримінальному провадженні суд формально віднісся до визначення поняття «щире каяття», фактично ототожнивши його з визнанням обвинуваченим вини, оскільки розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.
Також суд зазначає про добровільність відшкодування ОСОБА_6 завданої потерпілому шкоди, однак, у даному випадку, судом ототожнено поняття відшкодування завданої шкоди та повернення потерпілому викраденого майна. Крім того, у своєму вироку суд зазначив, що ОСОБА_8 повернув викрадений велосипед працівникам поліції, коли останні прийшли до нього додому, тобто вказане свідчить про те, що, якби  ОСОБА_9 не був би викритий працівниками поліції, вказане майно не було б повернуто потерпілому.
Окрім цього, судом не в повному обсязі надано оцінку даним, що характеризують особу обвинуваченого, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння умисних корисливих кримінальних правопорушень, реально відбував покарання, має не зняту та непогашену судимість, і знову вчинив тяжкий корисливий злочин в умовах воєнного стану, що свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпечності.
Таким чином, вважає, що судом не надано належної оцінки ступеню тяжкості кримінального правопорушення, способу та характеру його вчинення, а також формі вини, меті, способу і стадії вчинення злочину, підвищеної суспільної небезпеки, особі обвинуваченого, тобто звільнення ОСОБА_6 із застосуванням ст. 75 КК України від відбування призначеного йому судом покарання з випробуванням є таким, що пов`язане з неправильним застосуванням кримінального закону, який не підлягав застосуванню, та повною мірою не відповідає ступеню тяжкості вчиненого нимкримінального правопорушення, особі обвинуваченого, і не сприятиме його виправленню та попередженню вчиненню ним нових злочинів, а також є явно несправедливим через м`якість.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, а також заперечення обвинуваченого  ОСОБА_6  проти її задоволення, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій, які, за встановлених судом фактичних обставин, кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану, колегія суддів не перевіряє, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались, як не оспорюються вони прокурором і в апеляційній скарзі. 
При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Поряд з цим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування кримінального закону в частині безпідставного звільнення  ОСОБА_6  від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, та, як наслідок, невідповідність призначеного судом першої інстанції  ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. 

Так, призначаючи обвинуваченому  ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, перебуває у цивільному шлюбі, позитивно характеризується за місцем проживання, офіційно працевлаштований двірником, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий, його ставлення до вчиненого, який щиро розкаявся у скоєному та відшкодував у повному обсязі потерпілому завдану шкоду, а також його щире каяття, як обставину, яка пом`якшує його покарання, та відсутність таких обставин, які його обтяжують, та призначив  ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, тобто у мінімальних межах санкції, передбаченої ч. 4 ст. 185 КК України.
Разом із цим, суд першої інстанції у вироку дійшов висновку, що виправлення та перевиховання  ОСОБА_6  можливе без ізоляції від суспільства та звільнив його на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання. Але, на переконання колегії суддів, не навів у вироку достатніх мотивів на обґрунтування такого рішення, про що слушно зазначає прокурор у своїй апеляційній скарзі.
Так, згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням. 
При цьому положення ст. 75 КК України вимагають обов`язково враховувати дані, які характеризують особу винного, вирішуючи питання, чи є можливим виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання, й, ухвалюючи рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, суду необхідно навести переконливі аргументи, що ґрунтуються на конкретних обставинах справи.
Між тим, наведене судом обґрунтування висновку щодо можливості виправлення  ОСОБА_6 без відбування покарання є непереконливим, оскільки фактично підставами для такого висновку суду стали ті ж обставини, що враховувались судом при визначенні виду і розміру покарання, з урахуванням яких суд визнав за необхідне призначити  ОСОБА_6 покарання саме у виді 5 років позбавлення волі; ґрунтується такий висновок і на тій обставині, що шкода заподіяна злочином відшкодована у повному обсязі шляхом повернення майна, однак останнє стало можливим внаслідок проведених слідчих дій, а до того ж всі ці обставини у своїй сукупності, на противагу твердженням суду першої інстанції, жодним чином не зменшують ступінь тяжкості вчиненого  ОСОБА_6 кримінального правопорушення та суспільної небезпеки особи обвинуваченого, і не вказують на можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

При цьому судом першої інстанції належним чином не враховано ступінь тяжкості вчиненого  ОСОБА_6  кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, конкретні обставини вчинення  ОСОБА_6  кримінального правопорушення, а також особу обвинуваченого як у загально-соціальному аспекті, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, та залишив поза увагою те, що  ОСОБА_6 раніше неодноразово засуджувався за скоєння кримінальних правопорушень, в тому числі і проти власності, та відбував покарання у виді позбавлення волі на різний термін, що не мало свого результату та мета покарання не була досягнута, адже  ОСОБА_6 належних висновків для себе не зробив і на шлях виправлення не став та, в чергове, будучи звільненим з місць позбавлення волі 19.02.2020 року і маючи незняті та непогашені судимості, в умовах воєнного стану, вчинив корисливий тяжкий злочин, що в своїй сукупності переконливо свідчить про підвищену суспільну небезпечність  ОСОБА_6 .

Тому застосування до  ОСОБА_6  інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не забезпечить мети кримінального покарання, що передбачає не тільки виправлення засудженого, але й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про підвищену суспільну небезпечність особи ОСОБА_6 та неефективність застосування щодо нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням для його перевиховання та попередження нових кримінальних правопорушень і визнає неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність застосування судом першої інстанції щодо обвинуваченого ст. 75 КК України.
Враховуючи, що у суду першої інстанції не було достатніх підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, вирок суду в частині призначеного покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України, на підставі ст.ст. 409, 413, 414 КПК України, підлягає скасуванню з постановленням за правилами ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку, за яким  ОСОБА_6 , з урахуванням наведених вище обставин, повинен реально відбувати покарання у виді позбавлення волі у розмірі, визначеному судом першої інстанції, відповідно до санкції ч. 4 ст. 185 КК України, тобто строком на 5 років, бо саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як засудженим, так і іншими, та домірним вчиненому.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора у провадженні підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

з а с у д и л а:

апеляційну скаргу прокурора у провадженні задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року стосовно ОСОБА_6  в частині звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України - скасувати.

Вважати  ОСОБА_6 засудженим за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту його затримання у зв`язку з виконанням вироку.

В решті вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року залишити без змін.

Вирок Київського апеляційного суду може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді:

____________________ ___________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3