КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 травня 2026 року м. Київ справа №320/11818/26
Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Білоноженко М.А.,
суддів Парненко В.С.
Жук Р.В.
розглянувши у приміщені суду в м. Києві у порядку загального позовного провадження у порядку письмовому провадженні адміністративну справу
за позовом	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 )	
до	Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 12/2)	
про	визнання протиправним та нечинним частини нормативно правового акта	
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:
- Міністерство соціальної політики, сім`ї та єдності України (01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10, код ЄДРПОУ 37567866);
- Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю (04070, м .Київ, вул. Фролівська, 6/8, корпус 15А, код ЄДРПОУ 00034163);
встановив:
ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство соціальної політики, сім`ї та єдності України, Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю; у якому просила суд:
- визнати протиправним та нечинним положення абзацу п`ятого підпункту 2 пункту 15 Порядку здійснення у 2025 році заходів з убезпечення від наслідків збройної агресії Російської Федерації в закладах оздоровлення та відпочинку, які розташовані в західних регіонах України, дітей військовослужбовців Державної прикордонної служби, Національної гвардії, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, внутрішньо переміщених осіб, осіб, які звільняються або звільнені з військової служби з числа ветеранів війни, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць України шляхом відновлення їх фізичного та психічного стану здоров`я, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2025 р. № 1435.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване положення Порядку звужує права осіб, зокрема позивача, а саме встановлює додаткові вимоги під час проведення процедури отримання згоди на надання послуг з оздоровлення та відпочинку дітей ВПО та має ознаки дискримінації по відношенню до внутрішньо переміщених осіб.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні колегією суддів під головуванням судді Білоноженко М.А.
Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних виходячи з того, що оскаржуваний Порядок №1435 прийнято у повній відповідності до вимог чинного законодавства та наданих повноважень, з дотримання процедури прийняття такого нормативно-правового акта.
Також, представник відповідача наголошував на тому, що відповідно до висновку Міністерства юстиції України положення оскаржуваного Порядку №1435 відповідають принципу недискримінації (антидискримінаційна експертиза), а тому доводи позивача є безпідставними, крім цього, жодним чином не порушують права позивача.
Представник третьої особи - Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України (надалі також – Мінсоцполітики) подав письмові пояснення, в яких заперечив проти задоволення позовних вимог, в яких зауважив, що позивач отримувала допомогу в Управлінні соціального захисту населення Стебницького відділу м. Дрогобич з жовтня 2022 року по лютий 2024 року, проте в подальшому припинено виплату вказаної допомоги позивачу, проте у Мінсоцполітики відсутня інформація щодо підстав та причин припинення виплати допомоги.
У зв`язку з вище зазначеним, представником Мінсоцполітики зазначено, що позивачем подано не повний пакет документів для отримання послуги з оздоровлення та відпочинку за рахунок бюджетних коштів.
Представник третьої особи - Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю не скористався своїм правом на надання письмових пояснень, подав клопотання про здійснення розгляду справи за відсутності уповноваженого представника.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
В судовому засіданні 13 травня 2026 року за участі представників позивача, відповідача колегія судів вирішала завершити розгляд справи у порядку письмового провадження, що підтримав представник позивача, а представник відповідача у вирішенні цього питання поклався на розсуд суду.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 30.08.2022 № 1332-5002077766, є матір`ю неповнолітньої дитини.
Як встановлено колегію суддів та не заперечується учасниками справи ОСОБА_1 отримувала в Управлінні соціального захисту населення Стебницького відділу м. Дрогобич з жовтня 2022 року по лютий 2024 року включно допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам щомісячно у розмірі 5 тис грн.
10 листопада 2025 року Кабінет Міністрів України постановою №1435 (наділа також Постанова №1435) затвердив Порядок здійснення у 2025 році заходів з убезпечення від наслідків збройної агресії Російської Федерації в закладах оздоровлення та відпочинку, які розташовані в західних регіонах України, дітей військовослужбовців Державної прикордонної служби, Національної гвардії, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, внутрішньо переміщених осіб, осіб, які звільняються або звільнені з військової служби з числа ветеранів війни, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць України шляхом відновлення їх фізичного та психічного стану здоров`я (надалі також – Порядок №1435).
Згідно з підпунктом 2 пункту 15 Порядку № 1435 для отримання згоди та підтвердження можливості надання закладом оздоровлення та відпочинку послуг з оздоровлення та відпочинку дітей внутрішньо переміщених осіб один з батьків дитини (особа, яка їх замінює) попередньо передає особисто / надсилає на адресу електронної пошти закладу оздоровлення та відпочинку: або копію документа, що посвідчує особу законного представника дитини, а саме:
- копію паспорта громадянина України або тимчасового посвідчення громадянина України, або посвідки на постійне проживання, або посвідчення біженця, або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту;
- копію свідоцтва про народження дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження дитини; копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб»;
- копія рішення/довідки про призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, що дійсне/дійсна на дату заїзду дитини до закладу оздоровлення та відпочинку;
- за наявності копію посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», в якому зазначено групу та причину інвалідності, медичний висновок про дитину з інвалідністю віком до 18 років, індивідуальну програма реабілітації дитини з інвалідністю, видані лікарсько консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу;
- згоду на обробку персональних даних відповідно до Закону України «Про захист персональних даних».
Після укладення договору №37 від 20.11.2025 про надання послуг з оздоровлення та відпочинку дітей між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оздоровчо-профілактичний комплекс Планета здоров`я», останній звернувся з вимогою до позивача про оплату коштів за надані послуги в сумі 14720,30 грн, яка обґрунтована тим, що ОСОБА_1 не подано рішення/довідки про призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, що дійсне/дійсна на дату заїзду дитини до закладу оздоровлення та відпочинку.
У зв`язку з вищевикладеними обставинами, позивач вважаючи протиправними положення абзацу п`ятого підпункту 2 пункту 15 Порядку №1435, звернувся з даною позовною заявою до суду.
Вирішуючи спір колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 113 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Повноваження Кабінету Міністрів України у спірних правовідносинах врегульовані Законом України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 № 794-VII (далі - Закон № 794-VII), Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950 та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною першою статті 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.
Згідно з частиною першою статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України:
- у сфері економіки, фінансів, трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції, оплати та охорони праці, зокрема, розробляє проекти законів про Державний бюджет України та про внесення змін до Державного бюджету України, забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання; приймає рішення про використання коштів резервного фонду Державного бюджету України; у сферах соціальної політики, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, зокрема, забезпечує проведення державної соціальної політики, вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення та забезпечує соціальний захист громадян; забезпечує підготовку проектів законів щодо державних соціальних стандартів і соціальних гарантій; забезпечує розроблення та виконання державних програм соціальної допомоги, вживає заходів щодо зміцнення матеріально-технічної бази закладів соціального захисту осіб з інвалідністю, пенсіонерів та інших непрацездатних і малозабезпечених верств населення; забезпечує проведення державної політики у сферах охорони здоров`я, санітарно- епідемічного благополуччя, охорони материнства та дитинства, освіти, фізичної культури і доступність для громадян послуг медичних, освітніх та фізкультурно- оздоровчих закладів.
Основні засади державної політики у сфері оздоровлення та відпочинку дітей, повноваження органів виконавчої влади і органів місцевого самоврядування, правові, фінансові та організаційні засади утворення і діяльності дитячих закладів оздоровлення та відпочинку, права, обов`язки та відповідальність усіх учасників процесу визначено Законом України «Про оздоровлення та відпочинок дітей» від 04.09.2008 №375-VI (надалі також – Закон №375).
Частиною першою статті 24 Закону №375 визначено, що оздоровлення та відпочинок дітей, які потребують особливих умов для оздоровлення, та дітей, які потребують особливої соціальної уваги та підтримки, здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, місцевих бюджетів, коштів підприємств, установ та організацій, професійних спілок і фондів, добровільних внесків юридичних та фізичних осіб, інших джерел, не заборонених законодавством.
Згідно з частиною першою статті 15 Закону №375 Кабінет Міністрів України розробляє і затверджує державну програму оздоровлення та відпочинку дітей.
Пунктами 1, 2 параграфу 33 Регламенту визначено, що головним розробником проекту акта Кабінету Міністрів є орган, який вносить проект акта до Кабінету Міністрів. Розробниками проектів актів Кабінету Міністрів є міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації відповідно до своєї компетенції.
Мінсоцполітики відповідно до Положення про Міністерство соціальної політики, сім`ї та єдності України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2025 № 904, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері соціальної політики, зокрема, оздоровлення та відпочинку дітей.
Проект акта розроблено на виконання Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (зі змінами) щодо фінансового забезпечення сектору безпеки і оборони для запровадження механізму організації здійснення заходів з убезпечення від наслідків збройної агресії Російської Федерації в закладах оздоровлення та відпочинку, які розташовані в західних регіонах України, дітей військовослужбовців Державної прикордонної служби, Національної гвардії, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, внутрішньо переміщених осіб, осіб, які звільняються або звільнені з військової служби з числа ветеранів війни, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць України шляхом відновлення їх фізичного та психічного стану здоров`я.
За офіційною статистикою станом на 2025 рік в Україні було обліковано понад 4,5 млн. внутрішньо переміщених осіб, із яких близько 938 тисяч — діти віком 0-18 років. Це свідчить про значний масштаб потреби у наданні державної підтримки дітям, які є внутрішньо переміщеними особами , а також дітям із числа сімей військовослужбовців сектору безпеки і оборони.
Прийняття проекту акта дозволить забезпечити прозорий механізм спрямування бюджетних коштів на оплату послуг оздоровлення та відпочинку дітей зазначених категорій, створити умови для відновлення їхнього фізичного та психологічного здоров`я.
Таким чином, проект Постанови № 1435 розроблено Мінсоцполітики в межах повноважень.
Відповідно до Пояснювальної записки до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення заходів з убезпечення від наслідків збройної агресії Російської Федерації в закладах оздоровлення та відпочинку, які розташовані в західних регіонах України, дітей військовослужбовців Державної прикордонної служби, Національної гвардії, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, внутрішньо переміщених осіб, осіб, які звільняються або звільнені з військової служби з числа ветеранів війни, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць України шляхом відновлення їх фізичного, ментального та психологічного здоров`я» від 06.11.2025 № 7630/1039/06-25 метою прийняття акта є організація здійснення у 2025 році заходів з убезпечення від наслідків збройної агресії Російської Федерації в закладах оздоровлення та відпочинку, які розташовані в західних регіонах України, дітей військовослужбовців Державної прикордонної служби, Національної гвардії, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, внутрішньо переміщених осіб , осіб, які звільняються або звільнені з військової служби з числа ветеранів війни, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць України шляхом відновлення їх фізичного та психічного стану здоров`я.
Як зазначає відповідач, проект Постанови №1435 погоджено без зауважень, зокрема: Міністерством освіти і науки України, Міністерством охорони здоров`я України, Міністерством розвитку громад і територій України, Національною соціальною сервісною службою України, Державною службою України у справах дітей, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини.
Проект Постанови № 1435 погоджено із зауваженнями, які враховано, зокрема: Міністерством цифрової трансформації України (копія Висновку Міністерства цифрової трансформації України за результатами проведення цифрової експертизи від 15.10.2025 №1/ЦП-2-15633, протокол узгодження позицій наявні в матеріалах справи), враховано частково, зокрема: Міністерством фінансів України (копія Висновку міністерства фінансів України від 06.10.2025 № 09040-04-5/28552 наявна в матеріалах справи), Міністерством внутрішніх справ України, Міністерством у справах ветеранів, Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю (копії протоколів узгодження позицій наявні в матеріалах справи).
Абзацом першим параграфу 45 Регламенту визначено, що Мін`юст під час проведення правової експертизи перевіряє проект акта Кабінету Міністрів на відповідність Конституції України, актам законодавства та чинним міжнародним договорам України, стандартам Ради Європи у сфері демократії, верховенства права та прав людини, зокрема положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, принципам недискримінації (антидискримінаційна експертиза) та забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків (гендерно-правова експертиза)
З наведеного, колегія суддів висновує, що відповідачем дотримано порядок прийняття оскаржуваної постанови №1435.
В той же час, стосовно доводів позивача про наявну дискримінацію в положеннях абзацу п`ятого підпункту 2 пункту 15 Порядку №1435, колегія суддів зазначає таке.
Так, Позивач у позовній заяві зазначає: «Норми абзацу п`ятого підпункту 2 пункту 15 Порядку звужують зміст та обсяг існуючих прав і свобод, з огляду на те, що позбавляють конституційного права на соціальний захист дітей внутрішньо переміщених осіб, які потребують відновлення фізичного та психічного стану, достатній життєвий рівень, встановлений законами України, пільги та гарантії, розміри та порядок їх надання, чим грубо порушують приписи частин другої та третьої статті 22 Конституції України, згідно з якими конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Крім того, Позивач у позовній заяві вказує на порушення абзацом п`ятим підпункту 2 пункту 15 Порядку принципу рівності, передбаченого статтею 24 Конституції України.
Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлено Законом України ««Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (надалі також – Закон №1706).
Відповідно до абзацу першого статті 1 Закону № 1706 внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно з статтею 2 Закону №1706 заходів, передбачених Конституцією Україна вживає всіх можливих та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.
Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1706 факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Кожна дитина, у тому числі яка прибула без супроводження батьків, інших законних представників, отримує довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Відповідно до частини першою статті 9 Закону №1706 внутрішньо переміщена особа має право на: єдність родини; сприяння органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб`єктами приватного права у пошуку та возз`єднанні членів сімей, які втратили зв`язок внаслідок внутрішнього переміщення; інформацію про долю та місцезнаходження зниклих членів сім`ї та близьких родичів; безпечні умови життя і здоров`я; достовірну інформацію про наявність загрози для життя та здоров`я на території її покинутого місця проживання, а також місця її тимчасового поселення, стану інфраструктури, довкілля, забезпечення її прав і свобод; створення належних умов для її постійного чи тимчасового проживання; оплату вартості комунальних послуг, електричної та теплової енергії, природного газу в місцях компактного поселення внутрішньо перемішених осіб (містечках із збірних модулів, гуртожитках, оздоровчих таборах, будинках відпочинку, санаторіях, пансіонатах, готелях тощо) за відповідними тарифами, встановленими на такі послуги та товари для населення; забезпечення органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб`єктами приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців з моменту взяття на облік внутрішньо перемішеної особи; для багатодітних сімей, осіб з інвалідністю, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено; сприяння у переміщенні її рухомого майна; сприяння у поверненні на попереднє місце проживання; забезпечення лікарськими засобами у випадках та порядку, визначених законодавством; надання необхідної медичної допомоги в державних та комунальних закладах охорони здоров`я; влаштування дітей у дошкільні та загальноосвітні навчальні заклади; отримання соціальних та адміністративних послуг за місцем перебування; проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування; безкоштовний проїзд для добровільного повернення до свого покинутого постійного місця проживання у всіх видах громадського транспорту у разі зникнення обставин, що спричинили таке переміщення; отримання гуманітарної та благодійної допомоги; інші права. визначені Конституцією та законами України.
Згідно з приписами частиною 1 статті 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Кабінет Міністрів України: координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону , зокрема, затверджує комплексні державні цільові програми щодо підтримки та соціальної адаптації внутрішньо переміщених осіб із визначенням джерел та обсягів фінансування, контролює їх виконання.
Відповідно до статті 14 Закону №1706 внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції , законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.
Як встановлено колегією суддів, позивач та її неповнолітня дитина документовані довідкою від 30.08.2022 № 1332-5002077766, яка підтверджує статус внутрішньо переміщеної особи.
Закон України «Про оздоровлення та відпочинок дітей» від 04.09.2008 №375-VI (надалі також – Закон №375) визначає основні засади державної політики у сфері оздоровлення та відпочинку дітей, повноваження органів виконавчої влади і органів місцевого самоврядування, правові, фінансові та організаційні засади утворення і діяльності дитячих закладів оздоровлення та відпочинку, права, обов`язки та відповідальність усіх учасників процесу.
Абзац чотирнадцятий частини 1 статті 1 Закону №375 визначає, що діти, зареєстровані як внутрішньо переміщені особи, - це діти, які потребують особливої соціальної уваги та підтримки.
Відповідно до абзацу першого частини 1 статті 3 Закону №375 державна політика у сфері оздоровлення та відпочинку дітей ґрунтується на таких принципах рівності прав кожної дитини на оздоровлення та відпочинок.
Згідно з частиною 2 статті 9 Закону №375 Складовими державних соціальних стандартів оздоровлення та відпочинку дітей є:
нормативи матеріально-технічного забезпечення дитячих закладів оздоровлення та відпочинку інвентарем та обладнанням для надання медичних послуг, організації виховного процесу та дозвілля дітей, у тому числі національно-патріотичного виховання;
нормативи розміщення дітей для оздоровлення та відпочинку на території, у будинках і приміщеннях дитячих закладів оздоровлення та відпочинку;
норми забезпечення дітей повноцінним харчуванням у дитячих закладах оздоровлення та відпочинку відповідно до фізіологічних потреб і енерговитрат.
Статтею 24 Закону №375 визначено, що оздоровлення та відпочинок дітей, які потребують особливих умов для оздоровлення, та дітей, які потребують особливої соціальної уваги та підтримки, здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, місцевих бюджетів, коштів підприємств, установ та організацій, професійних спілок і фондів, добровільних внесків юридичних та фізичних осіб, інших джерел, не заборонених законодавством.
При вирішенні питання щодо першочерговості оздоровлення та відпочинку дітей враховується соціальний статус дитини і матеріальне становище сім`ї, у якій вона виховується.
Оздоровлення дітей інших категорій, в тому числі дітей працюючих осіб, здійснюється за рахунок коштів місцевих бюджетів, коштів підприємств, установ та організацій (відповідно до колективних договорів і угод), професійних спілок і фондів, добровільних внесків юридичних та фізичних осіб, інших джерел.
Відповідно до частини 1 статті 25 Закону №375 Кабінет Міністрів України розробляє і затверджує державну програму оздоровлення та відпочинку дітей.
З наведеного, колегія суддів висновує, що Законом №375 чітко визначено права дітей, зокрема, дітей, які зареєстровані, як внутрішньо переміщенні особи, на отримання оздоровлення та відпочинку без додаткових умов, які ставлять в залежність отримання відповідного оздоровлення та відпочинку щодо матеріального стану сімей, в яких такі діти народились чи проживають.
В той же час, абзацом п`ятим підпункту 2 пункту 15 Порядку №1435 встановлено додаткову умову для отримання відповідного оздоровлення та відпочинку для дітей, які зареєстровані як внутрішньо переміщенні особи, а саме необхідність надання копії рішення/довідки про призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, що дійсне/дійсна на дату заїзду дитини до закладу оздоровлення та відпочинку.
Колегія суддів зауважує, що в контексті спірних правовідносин, встановлення додаткової умови, для отримання відповідного оздоровлення та відпочинку дитиною, яка зареєстрована внутрішньо переміщеною особою, ставить осіб з однаковим статусом в нерівні (дискримінаційні) умови через встановлення чи не встановлення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, що дійсне/дійсна на дату заїзду дитини до закладу оздоровлення та відпочинку.
Аналізуючи вищенаведене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті оскаржуваного пункту КМУ застосував принцип вибірковості (вибірковий принцип) при наданні такого виду соціального захисту дітям, як оздоровлення та відпочинок.
Вказана обставини прямо суперечать частині 1 статті 3 Закону №375, якою, як вже зазначалось вище, державна політика у сфері оздоровлення та відпочинку дітей ґрунтується на таких принципах рівності прав кожної дитини на оздоровлення та відпочинок.
Верховний Суд неоднаразово звернтав увагу на Рішення КСУ від 12 квітня 2012 року №9-рп/2012, в якому наголошено на тому, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 р. (ст. ст. 14 та 26), Конвенції (ст. 14), Протоколі № 12 до Конвенції (ст. 1), ратифікованих Україною, та у Загальній декларації прав людини 1948 р. (ст. ст. 1, 2 та 7). Гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.
ЄСПЛ сформулював структурований тест на дискримінацію, основи якого закладені у справі про бельгійську мовну освіту (Belgian linguistic case, 1968) та розвинені в подальшій практиці Суду.
Зокрема, другим елементом дискримінації є встановлення різного (несприятливого) ставлення.
Після встановлення порівнюваності та захищеної ознаки необхідно довести фактичну різницю у ставленні. Це може проявлятися як пряма дискримінація, коли різне ставлення є безпосереднім та очевидним, або як непряма дискримінація. У справі D.H. and Others v. the Czech Republic [GC] ромські діти скаржилися на їх масове розміщення у спеціальних школах для дітей з розумовими вадами. Суд встановив у § 184, що непряма дискримінація "може мати форму диспропорційно шкідливих наслідків загальної політики або заходу, який, хоча і сформульований у нейтральних термінах, має особливий дискримінаційний вплив на певну групу".
У відповідності до статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06 вересня 2012 року № 5207-VI (далі - Закон № 5207-VI) дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом , крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Крім цього, Верховний Суд зауважував, що навіть якщо НПА сформульований нейтрально, але його застосування створює суттєво менш сприятливі умови для певної групи осіб, це є непрямою дискримінацією.
Дискримінацією є ситуація, коли НПА (закон, постанова, рішення органу влади) обмежує права особи або надає переваги іншим особам саме через їхнє матеріальне становище, якщо це не є виправданим.
Законом № 5207-VI передбачено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; повагу до гідності кожної людини; забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.
Підсумовуючи вищевикладене в сукупності, колегія суддів висновує, що внаслідок прийняття абзацу п`ятого підпункту 2 пункту 15 Порядку, одна й та сама категорія осіб - діти внутрішньо переміщених осіб віком від 7 до 18 років, які потребують відновлення фізичного та психічного стану здоров`я, які мають право на отримання послуг з оздоровлення та відпочинку, містить розділення на осіб, які взятті на облік внутрішньо переміщеної особи; осіб, яким призначена допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.
Отже, положення абзацу п`ятого підпункту 2 пункту 15 Порядку обмежують законні інтереси осіб, що належать до внутрішньо переміщеним особам у реалізації їхніх прав, зокрема, прав на отримання послуг з оздоровлення та відпочинку та є такою, що призводить до непрямої дискримінації за ознакою призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщених осіб, а також порушує принцип рівності, передбачений статтею 24 Конституції України.
Так, під час розгляду справ щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади у порядку, встановленому статтею 264 Конституції України, адміністративний суд здійснює судовий контроль за законністю діяльності органів виконавчої влади, а не конституційний контроль у вузькому розумінні.
Адміністративний суд під час розгляду справи про оскарження нормативного акта має право перевіряти, чи відповідає цей акт Конституції України як акту найвищої юридичної сили, а у разі встановлення невідповідності суд не визнає акт неконституційним, але може визнати його протиправним і нечинним.
Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.
Таким чином, позов слід задовольнити повністю.
Відповідно до частини першої статті 265 КАС України резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.
Таким чином, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду про визнання протиправною та нечинною частину оскаржуваної Постанови №1435 у відповідному виданні, після набрання рішенням законної сили.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що позов належить задовольнити, а позивач поніс судові витрати із сплати судового збору у розмірі 1064,96 грн, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією, суд дійшов висновку про стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача у сумі 1064,96 грн.
Керуючись статтями 2, 77, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд–
в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 12/2) про визнання протиправним та нечинним частини нормативно правового акта задовольнити.
Визнати протиправним та нечинним положення абзацу п`ятого підпункту 2 пункту 15 Порядку здійснення у 2025 році заходів з убезпечення від наслідків збройної агресії Російської Федерації в закладах оздоровлення та відпочинку, які розташовані в західних регіонах України, дітей військовослужбовців Державної прикордонної служби, Національної гвардії, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, внутрішньо переміщених осіб, осіб, які звільняються або звільнені з військової служби з числа ветеранів війни, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць України шляхом відновлення їх фізичного та психічного стану здоров`я, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2025 р. № 1435.
Зобов`язати Кабінет Міністрів України після набрання рішенням законної сили невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду про визнання частини нормативно-правого акта протиправним та нечинним у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 12/2) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) суму судового збору у розмірі 1064,96 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуюча суддя Білоноженко М.А.

Судді Парненко В.С.

Жук Р.В.