УХВАЛА

29 квітня 2026 року
місто Київ

справа № 755/16704/24
провадження № 14-32цс26

Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Погрібного С. О.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.,
перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду
цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми, стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року, постановлене суддею Гончаруком В. П., та постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року, ухвалену колегією суддів у складі Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.,
УСТАНОВИЛА:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад вимог позивачки
1. ОСОБА_1 у вересні 2024 року звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги»), в якому просила стягнути з КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» на її користь:
- компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку по догляду за дітьми в розмірі 52 246,40 грн;
- компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 156 739,20 грн;
- 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди за затримку розрахунку.
2. Позивачка обґрунтовувала пред`явлений позов тим, що 11 серпня 2021 року вона прийнята на роботу в КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» на посаду провідного бухгалтера, 12 серпня 2021 року переведена на посаду заступника головного бухгалтера, з 02 січня 2023 року працювала на посаді провідного бухгалтера, а 12 квітня 2024 року звільнена з посади провідного бухгалтера відповідно до наказу від 10 квітня 2024 року № 105/К.
3. При звільненні їй нарахували грошову компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, а саме: 6 календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 11 серпня 2021 року до 10 серпня 2022 року, 2 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки та З календарні дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 11 серпня 2023 року до 12 квітня 2024 року.
4. Проте вважала, що їй не виплатили компенсацію за невикористані 40 днів додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми.
5. 17 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» із заявою про здійснення донарахування та виплату їй компенсації за невикористані 40 днів додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми, яка не була виплачена при звільненні.
6. Листом від 15 травня 2024 року № 061/32-1075 КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» відмовив у донарахуванні та виплаті зазначеної компенсації з підстав невчасного подання позивачкою документів, необхідних для здійснення таких нарахувань, а саме в останній робочий день.
7. Позивачка 07 червня 2024 року повторно направила відповідачу лист, відповіді на який не отримала.
8. ОСОБА_1 пояснила, що вона розлучена, самостійно утримує двох дітей, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 . Її колишній чоловік перебуває в розшуку як боржник зі сплати аліментів. Саме тому вона вважала, що має право на додаткову соціальну відпустку як одинока мати в кількості 10 календарних днів, на підтвердження чого неодноразово подавала до кадрової служби КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» копії відповідних документів, зокрема, і в останній робочий день перед звільненням.
9. Також відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідач має виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 156 739,20 грн.
10. До того ж порушення трудових прав завдало їй моральної шкоди, яка виражається, окрім моральних переживань, у потребі вживати додаткові зусилля для відновлення справедливості та законності, тому відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн є розумним та справедливим.
Стислий виклад заперечень відповідача
11. КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» у листопаді 2024 року подало до суду відзив, у якому просило відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки позивачка у не встановлені законом строки порушила питання про виплату компенсації, а також не надала доказів на підтвердження того, що самостійно виховує дітей.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
12. Рішенням від 03 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року, Дніпровський районний суд міста Києва відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .
13. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивував рішення тим, що донька позивачки ІНФОРМАЦІЯ_4 досягла п`ятнадцятирічного віку, тобто до моменту працевлаштування ОСОБА_1 уКНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги».
14. Суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що позивачка була ознайомлена з колективним договором та зі змінами і доповненнями до цього договору, а також із переліком працівників, що мають право на додаткову соціальну відпустку, але не повідомляла роботодавця про наявність у неї підстав для отримання такої відпустки. Також суду не надала беззаперечних та достовірних доказів того, що вона самостійно займається вихованням, утриманням та забезпеченням своїх дітей, тобто доказів наявності у неї статусу одинокої матері.
15. Тож суди виснували, що ОСОБА_1 не довела поширення на неї вимог статей 19, 20 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) та статті 182-1 КЗпП України.
16. Оскільки суди не встановили, що відповідач порушив трудові права позивачки, то немає підстав для задоволення вимог позову про відшкодування моральної шкоди.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
17. Суди встановили, що 11 серпня 2021 року позивачка прийнята на посаду провідного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги».
18. Відповідно до наказу від 10 квітня 2024 року № 105/К позивачка з 12 квітня 2024 року звільнена із займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.
19. Згідно з наказом від 10 квітня 2024 року № 105/К фінансово-економічний відділ КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» нарахував позивачці при звільненні грошову компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, а саме: 6 календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 11 серпня 2021 року до 10 серпня 2022 року; 2 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки; 3 календарні дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 11 серпня 2023 року до 12 квітня 2024 року.
20. Позивачка ознайомлена з колективним договором, зі змінами та доповненнями до нього, а також з переліком працівників підприємства, що мають право на додаткову соціальну відпустку, але не повідомляла роботодавця про наявність у неї підстав для отримання такого виду відпустки.
21. У ОСОБА_1 є двоє дітей: донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
22. Рішенням від 03 квітня 2014 року Деснянський районний суд міста Києва розірвав шлюб між позивачкою та ОСОБА_4 .
23. Судовим наказом від 07 червня 2022 року Деснянський районний суд міста Києва постановив стягувати із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх його доходів на неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до досягнення ними повноліття.
24. Донька ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 досягла повноліття.
25. Згідно з інформацією з Єдиного реєстру боржників ОСОБА_4 є боржником зі сплати аліментів, що підтверджується довідкою від 24 вересня 2024 року.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
26. ОСОБА_1 17 липня 2025 року з використанням системи «Електронний суд» направила до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
27. Заявниця зазначила, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження судових рішень визначила те, що:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2022 у справі № 320/11614/20, та помилково визнав, що у позивачки немає права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за статусом «одинока матір»;
- суди першої та апеляційної інстанцій проігнорували факт наявності у позивачки другої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що призвело до ухвалення незаконного рішення; 
- суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми Закону № 504/96-ВР та поставили можливість отримання додаткової соціальної відпустки в залежність від невідомих умов колективного договору і переліку працівників;
- суди першої та апеляційної інстанцій помилково вважали, що ОСОБА_1 не зверталася до відповідача з питанням соціальних виплат до моменту свого звільнення;
- суди першої та апеляційної інстанцій неправильно здійснили оцінку доказів.
28. Також заявниця наголосила, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що:
- умова про двох або більше дітей віком до 15 років стосується одного з батьків, тобто випадків, коли обоє з батьків беруть участь у вихованні дітей. Одинока мати є окремим суб`єктом і до неї не застосовується норма щодо наявності як двох дітей, так і вікового обмеження до 15 років дитини;
- обставина утримання дитини іншим з батьків, який не бере участі у вихованні дитини, жодним чином не компенсує дитині той потрібний рівень батьківської уваги та піклування, який треба такій дитині і який хоча б частково можливо реалізувати шляхом використання додаткової соціальної відпустки, а також не спростовує статусу одинокої матері;
- сплата аліментів тим з батьків, який не займається вихованням дитини, жодним чином не компенсує можливості, які надає додаткова соціальна відпустка;
- участь батька або інших осіб в утриманні дитини, яка полягає лише у сплаті аліментів, не позбавляє права на отримання додаткової соціальної відпустки;
- чинне законодавство України передбачає право працівника на компенсацію невикористаної додаткової відпустки у разі звільнення, яке не залежить від його бажання скористатися такою соціальною відпусткою;
- позивачка надавала докази, що органи Національної поліції не можуть встановити місце перебування батька дітей, що спростовує висновки судів про те, що батько бере участь у їх вихованні.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
29. Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
30. Ухвалою від 28 листопада 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 24 лютого 2026 року призначив цю справу до судового розгляду.
31. Ухвалою від 13 березня 2026 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини третьої статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного адміністративного суду 
у складі Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 520/2226/19.
Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
32. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду керувалася таким.
33. У справі, яка передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, виникло питання, чи має особа, яка вважає себе одинокою матір`ю, право на отримання при звільненні компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки у разі, якщо вона за час перебування на посаді не зверталася до роботодавця із заявою про надання їй такої відпустки.
34. Колегія суддів звернула увагу на те, що право на відпустку працівника закріплене у статті 45 Конституції України.
35. Закон № 504/96-ВР встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
36. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 504/96-ВР установлено такі види соціальних відпусток:
- відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону);
- відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону);
- відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону);
- додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону).
37. Пунктом 5 частини чотирнадцятої статті 10 Закону № 504/96-ВР передбачено, що щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.
38. Згідно із частиною першою статті 19 Закону № 504/96-ВР та статтею 182-1 КЗпП України одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері 
(у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України).
39. За змістом частини сьомої статті 20 Закону № 504/96-ВР додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.
40. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону № 504/96-ВР, частина перша статті 83 КЗпП України).
41. За приписами частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
42. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду звернула увагу, що поняття «одинока матір» на законодавчому рівні не визначено, водночас 06 листопада 1992 року таке поняття сформували у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Згідно з пунктом 9 цієї постанови одинокою матір`ю треба вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої немає запису про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує та утримує дитину сама (постанови Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 182/5140/15-ц, від 19 квітня 2019 року у справі № 810/352/17, від 18 квітня 2022 року 
у справі № 320/11614/20).
43. Колегія суддів наголосила, що за таким визначенням для визнання статусу одинокої матері потрібно було встановити дві ознаки: вона і виховує дитину, і сама її утримує.
44. 15 листопада 1996 року набрав чинності Закон № 504/96-ВР, відповідно до пункту 5 частини чотирнадцятої статті 10 якого щорічні (основна та додаткові) відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.
45. Тобто Законом № 504/96-ВР визначено одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, тому факт утримання (сплати аліментів) значення не має.
46. З огляду на це колегія суддів зазначила, що право на додаткову соціальну відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої немає запису про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька.
47. Водночас участь батька або інших осіб в утриманні дитини не позбавляє матері статусу одинокої, оскільки умова утримання дитини (сплата аліментів) для отримання додаткової соціальної відпустки не передбачена Законом № 504/96-ВР, а йдеться лише про виховання дитини без батька.
48. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду просила врахувати, що Верховний Суд раніше вже наголошував, що чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які потрібно пред`явити матері, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Тому для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення батька батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук батька у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо. 
49. Зокрема, такий висновок був сформульований у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2019 року 
у справі № 753/14765/15-ц.
50. Колегія суддів зазначила, що у справі, переданій на розгляд Великої Палати Верховного Суду, на підтвердження доводів про те, що вона є одинокою матір`ю, яка виховує дітей без батька, позивачка надала копію судового наказу про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на неповнолітніх дітей, копії свідоцтв про народження дітей, інформацію з Єдиного реєстру боржників щодо ОСОБА_4 .
51. До апеляційної скарги позивачка також долучила лист начальника Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції 
у місті Києві про те, що немає інформації щодо місця перебування ОСОБА_4 , витяг з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_1 , копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 01 вересня 2023 року № НОМЕР_1 щодо виконання судового наказу про стягнення аліментів, копію рішення суду про розірвання шлюбу.
52. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала, що позивачка у разі підтвердження її статусу одинокої матері має право на стягнення з відповідача компенсації за невикористану соціальну відпустку і таке її право не залежить від того, чи зверталася вона до роботодавця під час перебування на посаді із заявою про надання їй такої відпустки.
53. Подібний висновок викладений у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 320/11614/20: 
«68. Доводи відповідача про те, що позивачка не зверталася із проханням надати їй соціальну відпустку як одинокій матері Верховний Суд визнав такими, що не впливають на вирішення справи по суті позовних вимог, оскільки чинне законодавство України передбачає право працівника на компенсацію невикористаної додаткової відпустки у разі звільнення цього працівника, яке не залежить від його бажання скористатися і отримати таку соціальну відпустку».
54. Втім, колегія суддів наголосила, що у постанові від 21 грудня 2020 року 
у справі № 520/2226/19 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду сформулював протилежний висновок.
55. Зокрема, у справі № 520/2226/19 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що немає підстав для стягнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, оскільки жодного документа для підтвердження свого статуту одинокої матері, яка виховує сама дитину, позивачка під час перебування на посаді при затвердженні графіка відпусток не подавала, із заявою про надання соціальної відпустки не зверталася.
56. З огляду на викладене, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виснувала про наявність підстав для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку про те, що немає підстав для стягнення компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, викладеного у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 грудня 2020 року 
у справі № 520/2226/19, та необхідність зробити висновок про те, що: «позивачка у разі підтвердження її статусу одинокої матері має право на стягнення компенсації за невикористану соціальну відпустку незалежно від того, чи зверталася вона до роботодавця під час перебування на посаді із заявою про надання їй такої відпустки».
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
57. Велика Палата Верховного Суду вважає, що справу потрібно повернути на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з таких підстав.
58. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
59. Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
60. У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.
61. Відповідно до частин першої, четвертої статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені 
в постановах Верховного Суду.
62. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, вимагає, щоб у разі остаточного вирішення справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія 
греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії» (Lupeni greek catholic parish and others v. Romania), заява № 76943/11).
63. Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди буде потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Веренцов проти України», заява № 20372/11; рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії» 
(Del Rio Prada v. Spain), заява № 42750/09).
64. У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
65. В інших справах ЄСПЛ також неодноразово зазначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках потреби та в обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справі «Проценко проти Росії», заява № 13151/04, пункт 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник проти Росії», заява № 8269/02, пункт 38).
66. У пунктах 34, 39 остаточного рішення від 07 жовтня 2011 року 
у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ наголосив на такому: коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується; сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція); завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме в розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (рішення у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98, пункт 65); у цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (рішення у справах «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, пункти 29, 30, «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02, пункти 36, 37); неспроможність вищого суду впоратись із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Падурару проти Румунії» (Paduraru v. Romania), заява № 63252/00, пункти 98, 99); ЄСПЛ визнає, що, дійсно, можуть існувати переконливі причини для перегляду тлумачення законодавства, яким потрібно керуватись; сам ЄСПЛ, застосовуючи динамічний та еволюційний підходи в тлумаченні Конвенції, у разі потреби може відходити від своїх попередніх тлумачень, тим самим забезпечуючи ефективність та актуальність Конвенції (рішення у справах «Вілхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії» (Vilho Eskelinen and Others v. Finland), заява № 63235/00, пункт 56, та 
«Скоппола проти Італії» (Scoppola v. Italy), заява № 10249/03, пункт 104).
67. У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, потрібно пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47).
68. Судді повинні послідовно застосовувати закон. Проте, якщо суд вирішує відійти від попередньої практики, на це потрібно чітко вказувати в рішенні (пункт 49).
69. Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності у вирішенні спірних ситуацій для учасників справи.
70. Принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки в іншому разі це б унеможливлювало виправлення судом своєї позиції або ж гальмувало б динамічний розвиток права та суспільних відносин.
71. В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до Закону № 1402-VIII та ЦПК України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.
72. Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 45 
Закону № 1402-VIII Велика Палата Верховного Суду як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду забезпечує, зокрема, у визначених законом випадках здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
73. З метою гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання [постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року 
у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 09 лютого 2021 року
у справі № 381/622/17 (пункт 41)].
74. Тож Велика Палата Верховного Суду може відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього потрібних підстав. Такі підстави мають бути належно мотивовані не лише в постанові Великої Палати Верховного Суду за наслідками вирішення спору по суті, а й в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
75. Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
76. Отже, зміст частини третьої статті 403 ЦПК України дає підстави виснувати, що має бути потреба відступу; така потреба виникає з певних об`єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані, також відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень без вагомої для цього причини.
77. Так, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, просила відступити від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 грудня 2020 року 
у справі № 520/2226/19, про те, що немає підстав для стягнення компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку у разі, якщо за час перебування на посаді працівник не звертався до роботодавця із заявою про надання такої.
78. Колегія суддів вважала такий підхід помилковим, стверджувала про потребу зазначити, що працівниця у випадку підтвердження свого статусу одинокої матері має право на стягнення компенсації за невикористану соціальну відпустку незалежно від того, чи зверталася вона до роботодавця під час перебування на посаді із заявою про надання їй такої відпустки.
79. Відповідно до пунктів 25-27, 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 для цілей застосування приписів процесуальних законів подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
80. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
81. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, потрібним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.
82. На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, 
з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність потрібно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
83. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що правовідносини 
у справі № 520/2226/19, від правового висновку у якій колегія суддів пропонує відступити, та у справі, що переглядається, не є подібними, оскільки фактичні обставини цих справ відмінні.
84. Зокрема, за обставинами справи № 520/2226/19 позивачка не надавала роботодавцю жодного документа для підтвердження свого статусу одинокої матері під час перебування на посаді, при формуванні графіка відпусток, на час звільнення, а також не зверталася із заявою про надання їй додаткової соціальної відпустки.
85. Натомість за обставинами справи, що передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, позивачка хоча й не зверталася до роботодавця із заявами про надання їй додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми, втім в останній робочий день надала відповідачу документи, що, на її думку, підтверджували її статус одинокої матері та були підставою для надання їй компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку.
86. Тож у справі № 520/2226/19, від правового висновку у якій просила відступити колегія суддів, виникли інші фактичні обставини, відмінні від тих, що були у справі, яка переглядається, що свідчить про неподібність правовідносин та є підставою для повернення справи № 755/16704/24 на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
87. Також Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у постанові від 21 грудня 2020 року у справі № 520/2226/19 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду фактично сформулював загальний правовий висновок про таке:
«[…] чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які потрібно пред`явити матері, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.
Тому для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що обов`язок оформлення таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця».
88. Від цих правових висновків колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не просить відступити.
89. Наступне питання, яке вирішив Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду під час ухвалення постанови від 21 грудня 2020 року 
у справі № 520/2226/19, стосувалося наявності підстав для виплати компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку в конкретній справі з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин.
90. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за наслідками розгляду по суті спору, з урахуванням усіх фактичних обставин, зокрема ненадання позивачкою відповідачу жодного документа для підтвердження її статусу одинокої матері під час перебування на посаді державного реєстратора, при формуванні графіка відпусток, на час звільнення, а також того факту, що позивачка за період роботи не зверталася із заявою про надання їй соціальної відпустки, виснував про те, що немає підстав для задоволення вимоги її позову про стягнення компенсації за 20 днів невикористаної додаткової відпустки як одинокій матері, яка виховує дитину без батька, за весь період роботи.
91. Оцінка наявності підстав для компенсації невикористаної додаткової соціальної відпустки по догляду за дитиною, яка була зроблена Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у справі № 520/2226/19, з урахуванням конкретних фактичних обставин, в контексті частини третьої статті 403 ЦПК України не є правовим висновком, потреба відступу від якого слугувала б підставою для розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду.
92. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що визначення поняття «правовий висновок (правова позиція)» сформульовано у пункті 18.6 її постанови від 27 березня 2024 року у справі № 191/4364/21).
93. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду 
у справі № 520/2226/19 не формулював правового висновку (ratio decidendi) про те, що стягнення компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку можливе лише у разі, якщо за час перебування на посаді працівник звертався до роботодавця із заявою про надання такої.
94. Те, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, зазначивши про ненадання позивачкою документів на підтвердження статусу одинокої матері, додатково врахував, що із заявою про надання такої відпустки позивачка не зверталася, є фактично висновком obiter dictum, тобто як додаткове обґрунтування, яке не має характеру обов`язкового для врахування правового висновку.
95. Тож немає правових підстав для прийняття цієї справи до розгляду.
96. До того ж Велика Палата Верховного Суду повторює, що правовий висновок, який Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виклав у справі № 520/2226/19, є загальним та стосується належних документів, що варто пред`явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.
97. Питання про конкретизацію або відступ від цього висновку колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не порушує в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а зроблена оцінка фактичних обставин по суті спору та додаткове обґрунтування, яке суд виклав obiter dictum, не є правовим висновком.
98. Велика Палата Верховного Суду висновує, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду є повноважним судом, який може вирішити цей спір по суті та з урахуванням фактичних обставин цієї справи дати відповідь на запитання про наявність / відсутність підстав для виплати компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми.
99. Сама лише незгода з позицією Верховного Суду не є підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верхового Суду згідно із частиною третьою статті 403 ЦПК України.
100. Отже, без з`ясування вагомих причин, що об`єктивно виправдовують потребу в зміні підходу до тлумачення або застосування норм права, правові висновки Верховного Суду повинні залишатися незмінними. Це відповідає загальній концепції правовладдя (верховенства права) та забезпечує стабільність судової практики.
101. З огляду на викладене передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою відступу від висновку, викладеного у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 520/2226/19, належним чином не обґрунтована.
Загальні висновки
102. Згідно із частиною шостою статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору в подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.
103. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.
Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Справу № 755/16704/24 за позовом  ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми, стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року - повернути на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. О. Погрібний

Судді: О. О. Банасько М. В. Мазур

О. В. Білоконь Н. М. Мартинюк

О. Л. Булейко К. М. Пільков

І. А. Воробйова Н. С. Стефанів

Л. Ю. Кишакевич Т. Г. Стрелець

В. В. Король О. В. Ступак

С. І. Кравченко І. В. Ткач

О. В. Кривенда В. Ю. Уркевич