Справа № 344/14803/25 
Провадження № 11-кп/4808/163/26 
Категорія ч.2 ст.190 КК України  Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1 
Суддя-доповідач    

ОСОБА_2 И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_3 
суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого       ОСОБА_8 ,
захисника адвоката      ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №12025091010000405 за апеляційною скаргою заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2025 року, яким 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Павлівка, Івано-Франківської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 
- вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06.11.2023 року за ч. 1 ст. 190 КК України, яким призначено покарання у виді штрафу в розмірі 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень; 
- вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 12.12.2023 року за ч. 1 ст. 190 КК України, яким призначено покарання у виді штрафу в розмірі 11900 (одинадцяти тисяч дев`ятсот) гривень; 
- вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.09.2024 року за ч. 1 ст. 190, 2 ст. 190 КК України, яким призначено покарання у виді штрафу в розмірі 51000 (п`ятдесят одної тисячі) гривень,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду  ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 4000 (чотирьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68000 (шістдесят вісім тисяч) гривень.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.09.2024 року за ч. 1 ст. 190, 2 ст. 190 КК України, яким призначено покарання у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень та визначено остаточне покарання ОСОБА_8 у виді штрафу в розмірі 4000 (чотирьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68000 (шістдесят вісім тисяч) гривень та штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень, які відповідно до вимог ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно.
Арешт накладений відповідно до ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15.04.2025 року (344/6513/25) – скасувати.
Речові докази - мобільний телефон «іPhone 11» в чохлі прозорому ІМЕІ1: НОМЕР_1 ; ІМЕІ2: НОМЕР_2 із сім картою «ВФ» НОМЕР_3 та Київстар НОМЕР_4 ; мобільний телефон марки «Redmi» чорного кольору із наявним пошкодженням на екрані в неробочому стані (постанова слідчого від 09.03.2025 року) – повернуто ОСОБА_8 .
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 вчинив незаконне заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), яке вчинено повторно. 
Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.
Так, приблизно на початку січня 2025 року, у ОСОБА_8 , виник протиправний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, шляхом обману.
З метою реалізації свого протиправного умислу, поєднаного з незаконним заволодінням коштами потерпілих, шляхом обману, ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , маючи навички роботи із комп`ютерною технікою та інтернет-ресурсами, використовуючи належний йому мобільний пристрій зв`язку марки «Iphone 11» (ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 ) та зареєстровані на вигаданих осіб акаунти, в додатках «Viber», «Telegram» створював оголошення, де розміщував завідомо неправдиві публікації щодо продажу розхідних матеріалів необхідних для проведення тесту на вміст цукру в крові та медичної техніки, не маючи наміру в подальшому виконувати взяті на себе зобов`язання перед потерпілими.
Продовжуючи реалізацію свого протиправного умислу, з метою заволодіння грошовими коштами потерпілих, ОСОБА_8 із використанням особистих зав`язків у додатках «Telegram» та «Viber», одержав, шляхом придбання, від невстановлених осіб, банківські платіжні карти та рахунки, відкриті на інших осіб, а саме: в АТ КБ «Приват Банк» НОМЕР_5 АТ «ОщадБанк» № НОМЕР_6 , АТ «А-Банк» № НОМЕР_7 та активував їх. 
Далі, ОСОБА_8 , вказані банківські платіжні картки та банківські рахунки використовував для заволодіння грошовими коштами потерпілих, надаючи їх реквізити для перерахування грошових коштів за замовлення товару. 
При цьому, у своїй злочинній діяльності ОСОБА_8 використовував сім-карти із номерами телефонів операторів мобільного зв`язку ТОВ «Лайфселл» НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 . 
Так, 13.01.2025 року ОСОБА_11 , зайшовши до соціальної мережі «Viber», в одній із груп учасників хворих на цукровий діабет, побачила публікацію, в якій зазначалась інформація щодо продажу сенсорів для вимірювання рівню глюкози в крові, який вирішила придбати. 
У зв`язку з цим, ОСОБА_11 в соціальній мережі «Viber», надіслала автору оголошення, який був зареєстрований під іменем ОСОБА_12 ( НОМЕР_10 ), під видом якої діяв ОСОБА_8 , повідомлення про намір їх придбання.
Реалізовуючи свій протиправний умисел, спрямований на заволодіння майном потерпілої, ОСОБА_13 , шляхом обману, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки та свідомо бажаючи настання таких наслідків, діючи умисно та повторно, не маючи наміру та можливості здійснити продаж товару, в ході листування в додатку «Telegram» повідомив ОСОБА_11 про те, що вартість сенсору для вимірювання рівню глюкози в крові становить 5500 грн, при цьому попередньо необхідно здійснити повну оплату, здійснивши перерахування зазначених грошових коштів на банківську платіжну картку АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_6 та після надходження коштів їй буде відправлено замовлений товар.
Надалі наступного дня, близько 00 год. 08 хв. ОСОБА_11 , будучи введеною в оману та переконаною в добросовісності намірів ОСОБА_8 щодо реалізації товару, діючи відповідно до вказівок останнього, добровільно перерахувала на банківську платіжну картку АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_6 грошові кошти в сумі 5500 грн, однак ОСОБА_8 замовлений сенсор для вимірювання рівню глюкози в крові потерпілій не відправив, а отриманими грошовими коштами заволодів та розпорядився на власний розсуд, таким чином завдавши ОСОБА_11 майнову шкоду на суму 5500 гривень.
Також, 16.01.2025 року ОСОБА_14 , зайшовши до додатку «Viber», в одній із груп учасників хворих на цукровий діабет, побачила публікацію, в якій зазначалась інформація щодо продажу стрічок, для вимірювання рівню глюкози в крові, які вирішила придбати. 
У зв`язку з цим, ОСОБА_14 у додатку «Viber» надіслала автору оголошення, який був зареєстрований під іменем ОСОБА_15 ( НОМЕР_8 ), під видом якої діяв ОСОБА_8 , повідомлення про намір його придбання. 
Реалізовуючи свій протиправний умисел, спрямований на заволодіння майном потерпілої, ОСОБА_13 , шляхом обману, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки та свідомо бажаючи настання таких наслідків, діючи умисно та повторно, не маючи наміру та можливості здійснити продаж товару, в ході листування у додатку «Telegram» повідомив ОСОБА_14 про те, що вартість однієї упаковки стрічок для вимірювання рівню глюкози в крові становить 3600,00 грн, при цьому попередньо необхідно здійснити повну оплату про вище вказаний товар, здійснивши перерахування зазначених грошових коштів на банківський рахунок АТ «Приват Банк» НОМЕР_5 відкриту на ім`я ОСОБА_16 та після надходження коштів їй буде відправлено замовлений товар.
Надалі цього ж дня, близько 20 год 15 хв ОСОБА_14 , будучи введеною в оману та переконаною в добросовісності намірів ОСОБА_8 щодо реалізації товару, діючи відповідно до вказівок останнього, добровільно перерахувала на банківський рахунок АТ «ПриватБанк» НОМЕР_5 відкритий на ім`я ОСОБА_16 в загальній сумі 3600,00 грн, однак ОСОБА_8 замовлені упаковки зі стрічками для вимірювання рівню цукру в крові, потерпілій не відправив, а отриманими грошовими коштами заволодів та розпорядився на власний розсуд, таким чином завдавши ОСОБА_14 майнову шкоду на суму 3600,00 гривень.
Окрім того, 04.04.2025 року ОСОБА_17 , зайшовши до додатку «Viber», в одній із груп учасників хворих на цукровий діабет «Діабетичних товарів», побачив публікацію, в якій зазначалась інформація щодо продажу катетеру для інсулінової помпи, які вирішив придбати. 
У зв`язку з цим, ОСОБА_17 в цій же соціальній мережі надіслав автору оголошення, який був зареєстрований під іменем ОСОБА_12 ( НОМЕР_9 ), під видом якої діяв ОСОБА_8 , повідомлення про намір їх придбання. 
Реалізовуючи свій протиправний умисел, спрямований на заволодіння майном потерпілої, ОСОБА_13 , шляхом обману, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки та свідомо бажаючи настання таких наслідків, діючи умисно та повторно, не маючи наміру та можливості здійснити продаж товару, в ході листування у додатку «Viber», повідомив ОСОБА_17 про те, що вартість вище вказаного товару становить 4000 грн, при цьому попередньо необхідно здійснити повну оплату, здійснивши перерахування зазначених грошових коштів на банківський рахунок НОМЕР_7 відкритий на ім`я ФОП ОСОБА_18 та після надходження коштів йому буде відправлено замовлений товар.
Далі цього ж дня, тобто 04.04.2025, ОСОБА_17 , будучи введеним в оману та переконаним в добросовісності намірів ОСОБА_8 щодо реалізації товару, добровільно перерахував на банківський рахунок НОМЕР_7 грошові кошти в сумі 4000 грн, однак ОСОБА_8 замовлений катетер для інсулінової помпи потерпілому не відправив, а отриманими грошовими коштами заволодів та розпорядився на власний розсуд, таким чином завдавши ОСОБА_17 майнову шкоду на суму 4000 гривень. 
Не погоджуючись з вироком суду, заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу. Просить скасувати вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2025 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання та вирішення долі речових доказів. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 190 КК України – у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.09.2024 року та визначити остаточне покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі на строк 2 роки та штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 гривень, які відповідно до вимог ч.3 ст.72 КК України виконувати самостійно. Речовий доказ – мобільний телефон «іPhone 11» в чохлі прозорому ІМЕІ1: НОМЕР_1 ; ІМЕІ2: НОМЕР_2 із сім картою «ВФ» НОМЕР_3 та Київстар НОМЕР_4 конфіскувати в дохід держави.
Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, внаслідок м`якості. 
Зокрема, посилається на те, що судом не враховано, що згідно з встановленими обставинами, мобільний телефон «іPhone 11» є знаряддям вчинення кримінального правопорушення. Так, положеннями ч. 9 ст. 100 КПК України передбачено, що майно, яке використано як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення конфіскується, крім випадків, коли власник не знав і не міг знати про його незаконне використання. За вказаних обставин, мобільний телефон підлягає конфіскації в дохід держави.
Крім того, суд першої інстанції неправильно застосував ст.ст. 71,72 КК України при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків. При цьому, судом призначено покарання у виді штрафу, незважаючи на те, що останній вже неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, передбаченої ст. 190 КК України, а призначені покарання у виді штрафу не сприяли виправленню засудженого. 
На думку прокурора, наведені судом дані про особу винного та обставини, які пом`якшують покарання не давали підстав для призначення найм`якішого виду покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст. 190 КК України, у виді штрафу. При призначенні покарання недостатньо враховано, що ОСОБА_8 протягом 2023-2024 років тричі притягувався до кримінальної відповідальності, передбаченої ст. 190 КК України. Не відбувши покарання, на шлях виправлення не став та продовжив злочинну діяльність. Також судом не враховано суспільну небезпеку вчиненого.
До початку судового розгляду захисник адвокат ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначає, що сторона захисту не погоджується із доводами апеляційної скарги щодо призначення більш тяжкого покарання, оскільки вважає, що призначене судом покарання є законним та справедливим. 
Вказує, що суд першої інстанції, враховуючи характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, щире каяття обвинуваченого у вчиненні правопорушення, виходячи з принципу індивідуалізації та співмірності покарання, дійшов до обґрунтованого висновку, про необхідність призначення покарання у виді штрафу, яке буде достатнім, справедливим та необхідним для виправлення обвинуваченого, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так й іншими особами. 
Вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми ч. 3 ст. 72 КК України, оскільки обвинувачений вчинив дане кримінальне правопорушення після постановлення вироку від 17.09.2024 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за ч. 1 ст. 190, 2 ст. 190 КК України, яким призначено покарання у виді штрафу в розмірі 51000 гривень, яке згідно з відповіддю Івано-Франківського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області не відбуте, а тому дане покарання відповідно слід виконувати самостійно. Вказує на те, що потерпілі подали заяви про проведення судового розгляду за їх відсутності, майнова шкода потерпілим відшкодована у повному обсязі, претензій будь-якого характеру до обвинуваченого не мають, від подання цивільного позову відмовились.
Під час апеляційного розгляду:
- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити;
- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 заперечили щодо задоволення апеляційної скарги прокурора. Просили залишити вирок суду перошої інстанції без змін, а у разі задоволення апеляційної скарги прокурора в частині призначення більш суворого покарання, звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. 
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. 
Розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і встановлені судом фактичні обставини вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, доведеність його вини та кваліфікація дій за ч. 2 ст. 190 КК України у поданій апеляційній скарзі не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється. 
Перевіряючи вирок суду в частині справедливості призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що посилання прокурора на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ґрунтуються на законі.
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. 
Зі змісту мотивувальної частини вироку вбачається, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, дані про особу винного, а саме, його вік, стан здоров`я та його майновий стан, а також те, що він має середньою-спеціальну освіту, неодружений, офіційно не працюючий, має ІІ групу інвалідності, в КНП «ПОКЦПЗ ІФ ОР» КНП «ПНЦ ІФ ОР» протягом життя не звертався, амбулаторну допомогу не отримував, раніше судимий: вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06.11.2023 року за ч. 1 ст. 190 КК України, яким призначено покарання у виді штрафу в розмірі 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень; вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 12.12.2023 року за ч. 1 ст. 190 КК України, яким призначено покарання у виді штрафу в розмірі 11900 (одинадцяти тисяч дев`ятсот) гривень; вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.09.2024 року за ч. 1 ст. 190, 2 ст. 190 КК України, яким призначено покарання у виді штрафу в розмірі 51000 (п`ятдесят одної тисячі) гривень, а також наявність обставин, які пом`якшують покарання – щире каяття та відшкодування завданої шкоди, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Суд також взяв до уваги досудову доповідь Івано-Франківського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області, згідно з якою вбачається високий рівень ризику ймовірності вчинення ОСОБА_8 повторного кримінального правопорушення та середній рівень ризику небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб.
З урахуванням вказаних обставин в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у межах санкції, встановленої ч. 2 ст. 190 КК України у виді штрафу в розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68000 гривень.
Крім того, суд першої інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднав невідбуте покарання за вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.09.2024 року та визначив остаточне покарання ОСОБА_8 у виді штрафу в розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68000 гривень та штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 гривень, які, відповідно до вимог ч. 3 ст. 72 КК України, ухвалив виконувати самостійно.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог ст.65 КК України призначив обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені ч. 2 ст. 190 КК України, але за своїм видом є явно несправедливим через м`якість.
Колегія суддів звертає увагу на те, що при призначенні покарання необхідно враховувати його виховну дію, оскільки покарання, повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а також повинно бути спрямовано на попередження вчинення злочинів іншими особами. 
Застосовуючи до обвинуваченого справедливе покарання за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки. 
Призначаючи покарання, суд не в повній мірі прийняв до уваги системну протиправну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 , де попередньо призначені йому реальні покарання у виді штрафу не сприяли його виправленню та запобіганню вчиненню нових правопорушень, на шлях виправлення не став, правильних висновків для себе не зробив, а вчинив новий умисний злочин, що свідчить про необхідність призначення обвинуваченому більш суворого реального покарання у виді позбавлення волі. 
Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Згідно з п 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання. 
Частина 1 статті 421 КПК України визначає, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, тільки у випадку, якщо за цими підставами апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий або його представник.
Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі, а тому вирок суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового вироку.
Апеляційний суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, особу винного, зокрема, його вік, стан здоров`я та його майновий стан, а також те, що він має ІІ групу інвалідності, на обліку в КНП «ПОКЦПЗ ІФ ОР» КНП «ПНЦ ІФ ОР» не перебуває, не працевлаштований, раніше судимий: вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06.11.2023 року за ч. 1 ст. 190 КК України, яким призначено покарання у виді штрафу в розмірі 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень; вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 12.12.2023 року за ч. 1 ст. 190 КК України, яким призначено покарання у виді штрафу в розмірі 11900 (одинадцяти тисяч дев`ятсот) гривень; вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.09.2024 року за ч. 1 ст. 190, 2 ст. 190 КК України, яким призначено покарання у виді штрафу в розмірі 51000 (п`ятдесят одної тисячі) гривень.
Відповідно до вимог ст. 66 КК України колегія суддів визнає обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 – щире каяття та відшкодування завданої шкоди.
Обставин, які обтяжують покарання, передбачених ст.67 КК України, колегією суддів не встановлено.
Колегія суддів також бере до уваги досудову доповідь Івано-Франківського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області, згідно з якою вбачається високий рівень ризику вчинення ОСОБА_8 повторного кримінального правопорушення та середній рівень ймовірної небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб.
Враховуючи вищезазначені обставини, у їх сукупності, колегія суддів вважає що ОСОБА_8 необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на один рік.
При цьому, відповідно до вимог ч.1 ст.75 КК України, суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки за умови, що дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_8 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних правопорушень та незважаючи на призначення йому реального покарання у вигляді штрафу на шлях виправлення не став. 
Вищевказані обставини свідчать про те, що виправлення обвинуваченого можливе тільки за умови реального відбування ним більш суворого покарання у виді позбавлення волі. 
Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 був засуджений вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.09.2024 року за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, 2 ст. 190 КК України, до покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 гривень, який не сплатив.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за цим вироком слід приєднати невідбуте покарання за вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.09.2024 року у виді штрафу та призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк один рік та у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 гривень Покарання у виді штрафу, відповідно до вимог ч. 3 ст. 72 КК України, виконувати самостійно.
Колегія суддів вважає, що саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст.65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, цілком відповідати тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.
Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при вирішенні питання про долю речового доказу – мобільного телефону марки «іPhone 11» з ІМЕІ1: НОМЕР_1 ; ІМЕІ2: НОМЕР_2 із сім картою «ВФ» НОМЕР_3 та Київстар НОМЕР_4 .
Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема, рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації.
Частиною 1 ст. 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
При цьому, п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК України передбачено, що гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертається власнику (законному володільцю).
Відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_8 , використовуючи належний йому мобільний пристрій зв`язку марки «Iphone 11» (ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 ) та зареєстровані на вигаданих осіб акаунти, в додатках «Viber», «Telegram» створював оголошення, де розміщував завідомо неправдиві публікації щодо продажу розхідних матеріалів необхідних для проведення тесту на вміст цукру в крові та медичної техніки, не маючи наміру в подальшому виконувати взяті на себе зобов`язання перед потерпілими.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував правильність встановлених судом першої інстанції фактичних обставин та підтвердив використання мобільного телефону для поширення неправдивої інформації щодо продажу розхідних матеріалів необхідних для проведення тесту на вміст цукру в крові та медичної техніки. 
Таким чином, ОСОБА_8 для вчинення незаконного заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), використовував власний мобільний телефон марки «іPhone 11» з ІМЕІ1: НОМЕР_1 ; ІМЕІ2: НОМЕР_2 із сім картою «ВФ» НОМЕР_3 та Київстар НОМЕР_4 , який постановою слідчого від 09.03.2025 року визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні та переданий на відповідальне зберігання до камери зберігання речових доказів Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області. Тобто, вищевказаний речовий доказ є знаряддями вчинення злочину, а тому відповідно до п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК України підлягає конфіскації. 
Незважаючи на це, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, не застосував закон, який підлягав застосуванню, та зазначений мобільний телефон повернув ОСОБА_8 .
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Відповідно до п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та вирішення долі речового доказу – скасуванню з ухваленням у цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст. 370,374,404,405,407,409,413,418,419,420,421 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2025 року щодо  ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання і вирішення долі речового доказу та ухвалити новий вирок.
Визнати  ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
Призначити  ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один ) рік.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.09.2024 року та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік та у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень.
Покарання у виді штрафу, відповідно до вимог ч. 3 ст. 72 КК України, виконувати самостійно.
Конфіскувати в дохід держави мобільний телефон «іPhone 11» в чохлі прозорому з ІМЕІ1: НОМЕР_1 ; ІМЕІ2: НОМЕР_2 із сім картою «ВФ» НОМЕР_3 та Київстар НОМЕР_4 , який постановою слідчого від 09.03.2025 рокувизнано речовим доказом. 
В решті вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2025 року залишити без змін.
Вирок Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення. 

Головуючий суддя        ОСОБА_3 

Судді:         ОСОБА_4 

ОСОБА_5