Справа № 466/1332/21
Провадження № 2/466/51/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2026року м. Львів
Шевченківський районний суд м. Львова в складі: 
головуючого судді Свірідової В.В.
секретаря с/з Солиган М.Р. 
за участю представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Пацура А.-Н.А.
представника відповідача прокуратури Львівської області- прокурора Мацюра Я.Р. представника відповідача МВС - Отрода Т.Ю. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду в м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,-
встановив:
23.02.2021року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України, в якому просить: відшкодувати за рахунок державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання досудового слідства прокуратури в розмірі 3 000 000,00 грн.; зобов`язати Державну казначейську службу України в безспірному порядку перерахувати з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 000 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тривалою (понад 10 років) системною бездіяльністю органів Державної виконавчої служби та правоохоронних органів щодо виконання законного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06.04.2011 року про стягнення коштів та штрафу з боржника ОСОБА_2 . Посадові особи ДВС не вжили належних заходів примусового стягнення, а органи поліції та прокуратури проігнорували окрему ухвалу суду, чим позбавили позивачку захисту її майнових прав.
Зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства Держава несе відповідальність за організацію ефективної системи виконання судових рішень. Окрім того, зазначає, що такою бездіяльністю їй заподіяна моральна шкода, яка полягає у глибоких і тривалих душевних стражданнях через перебування у стані правової невизначеності. Постійна необхідність самостійно боротися з бездіяльністю системи (скарги, звернення), неотримання законно присуджених коштів, а також погрози з боку боржника, на які не реагувала поліція, призвели до суттєвого погіршення здоров`я позивачки (кардіологічне захворювання) та порушення її звичних життєвих зв`язків.Сума у 3 000 000 грн є справедливою компенсацією за глибокі та тривалі страждання черезтривале невиконання рішення. (т.1 а..с.1-4).
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Львова від 09.03.2021 позовна заява залишена без руху.(т.1 а.с.48)
16.03.2021 року позивачка ОСОБА_1 подала до суду уточнену позовну заяву, у якій, окрім стягнення на свою користь за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 3 000 000 грн компенсації моральної шкоди, завданої незаконними діями правоохоронних органів та прокуратури, також просить витребувати матеріали судових справ №2а-1414/10, № 6а-1/11 та № 813/4463/16 для підтвердження обставин справи письмовими доказами, просила витребувати з органів Державної виконавчої служби відомості щодо здійснення індексації та коригування штрафу, накладеного на боржника ОСОБА_2 згідно з рішенням суду від 06.04.2011 року у справі № 2а-1414/10, сума якого, за розрахунком позивачки, становить 600 000 грн (із вимогою розподілу цих коштів по 50% користь держави та позивачки) та витребувати з Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області матеріали кримінального провадження № 120151400400003276 від 30.09.2015 року за ч. 1 ст. 382 КК України (невиконання судового рішення).(т.1 а.с.51-55).
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 12.05.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, запропоновано відповідачам у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову (т.1 а.с.109).
07.06.2021 року від представника відповідача, Міністерства внутрішніх справ України, надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Заперечення мотивовані тим, що позивачем не доведено протиправності дій чи бездіяльності саме МВС України, як і не підтверджено наявності причинно-наслідкового зв`язку між діяльністю міністерства та заявленою моральною шкодою. Відповідач зазначає, що кримінальні провадження розслідувалися територіальними органами поліції, які є самостійними юридичними особами, а саме МВС не є органом досудового розслідування у розумінні КПК України та не здійснювало процесуальних дій щодо позивачки. Крім того, наголошується на повній необґрунтованості та недоведеності розміру моральної шкоди у сумі 3 000 000 грн.
На підставі викладеного МВС України просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю (т. 1 а.с. 115-118). 
07.06.2021 року від представника відповідача, Львівської обласної прокуратури Яворського Я., поступив відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що заперечення проти позову обґрунтовані відсутністю складу цивільного правопорушення, оскільки з боку органів досудового розслідування та прокуратури не було допущено протиправної бездіяльності чи незаконних дій у кримінальних провадженнях щодо позивача ОСОБА_1 . При цьому процесуальні рішення приймалися в межах повноважень, а тривалість слідства зумовлена об`єктивними обставинами кримінального процесу.
Окрім цього, із відзиву вбачається, що судові рішення, на невиконання яких посилається позивач (зокрема, щодо поновлення її на посаді, стягнення заробітної плати, а також рішення ЄСПЛ від 29.03.2018 про виплату 4200 євро), були повністю та фактично виконані боржником, а відповідні виконавчі провадження закінчені у встановленому законом порядку. Також відповідач зазначає про повну недоведеність позивачем факту завдання їй моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку та обґрунтованості її розміру у сумі 3 000 000 грн, який є очевидно завищеним та не відповідає принципам розумності й справедливості. 
На підставі викладеного прокурор просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відмовити повністю за безпідставністю та необґрунтованістю (т.1 а.с.123-132).
07.06.2021 року від представника відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню. Заперечення мотивовані тим, що позивачем не доведено наявності повного складу цивільного правопорушення, необхідного для відшкодування шкоди, зокрема: не підтверджено протиправності дій чи бездіяльності державних органів, факту заподіяння моральних чи фізичних страждань, а також причинно-наслідкового зв`язку між ними. Казначейська служба наголошує, що факт скасування процесуальних рішень у кримінальному провадженні не є автоматичним свідченням їх незаконності чи підставою для відшкодування шкоди. Крім того, відповідач зазначає, що заявлений розмір моральної шкоди у сумі 3 000 000 грн є абсолютно необґрунтованим, недоведеним належними доказами, очевидно завищеним та не відповідає принципам розумності й справедливості, а правові підстави для стягнення коштів саме з ДКСУ відсутні, оскільки ДКС не здійснювала жодних правопорушень щодо позивача.
На підставі викладеного Державна казначейська служба України просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю (т. 1 а.с.144-147).
11.06.2021 року позивачем подано заперечення на відзив МВС України, з якого вбачається, що вона не погоджується з доводами відповідачів. Позивачка зазначає, що протягом тривалого часу її права системно порушувалися внаслідок неефективного досудового розслідування та бездіяльності органів прокуратури й поліції, що підтверджується неодноразовим скасуванням судом постанов про закриття провадження. Наголошує на умисному та триваючому характері невиконання судових рішень про її поновлення на роботі й стягнення коштів, що завдало їй важких моральних страждань, призвело до погіршення стану здоров`я та дискредитації її як фахівця. 
Заявлений розмір шкоди у сумі 3 000 000 грн вважає цілком обґрунтованим і співмірним із масштабом перенесених страждань. (т. 1 а.с.154-157). 
Також позивачем подано заперечення на відзив прокуратури, з якого вбачається, що вона не погоджується з доводами прокуратури, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам справи. Позивачка зазначає, що її права та законні інтереси системно порушувалися внаслідок тривалого та неефективного розслідування кримінальних проваджень, бездіяльності та незаконних процесуальних рішень органів прокуратури. Також наголошує на факті тривалого та умисного невиконання судових рішень щодо її поновлення на роботі та виплати належних сум, що призвело до значного погіршення стану її здоров`я та завдання суттєвої моральної шкоди, розмір якої у сумі 3 000 000 грн вважає повністю співмірним із масштабом перенесених страждань.(т.1 а.с.208-212)
Також, позивачем подано заперечення на відзив ДКС України, з якого вбачається, що вона не погоджується з позицією Державної казначейської служби України, наголошує, що ДКСУ є правомірним відповідачем, оскільки саме цей орган здійснює відшкодування шкоди, завданої державними структурами, за рахунок бюджетних коштів. Вона зазначає, що тривала бездіяльність правоохоронних органів та невиконання судових рішень завдали їй глибоких моральних страждань, а тому заявлена сума у розмірі 3 000 000 грн є обґрунтованою та співмірною із заподіяною шкодою.
На підставі викладеного позивачка просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т.1 а.с.175-178).
Ухвалю Шевченківського районного суду м.Львова від 05.11.2021року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, за клопотанням представника прокуратури (т. 2 а.с.27- 31,33).
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 21.12.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду (т. 2 а.с.43).
Позивач ОСОБА_1 згідно позовної заяви та матеріалів справи, просила проводити судові засідання без її участі, але з участю її представника адвоката Пацури А.-Н.А. 
В судовому засіданні 30.01.2026 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Пацура А.-Н.А. позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала з підстав викладених у даному позові, просила його задовольнити, з врахуванням обставин викладених у позові та запереченнях позивачки на відзиви відповідачів, просила стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 3 000 000 грн.
Представник відповідача Львівської обласної прокуратури Мацура Я.Р. щодо задоволення позовних вимог заперечив повністю, з підстав викладених у відзиві, наголосивши на обставини викладені у зазначеному вище відзиві прокуратури та на безпідставності позову ОСОБА_1 . Представник прокуратури послався на ряд процесуальних рішень судів, саме за аналогічними позовними вимогами ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, по яких вже поставновлені процесуальні рішення та пройшли апеляційну та касаційну інстанцію. 
Представник відповідача Міністерства внутрішніх справ України Отрода Т.Ю. в судовому засіданні 17.02.2026 щодо задоволення позовних вимог заперечила повністю, з підстав викладених у відзиві. Просила відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.Представник відповідача Державної казначейської служби України, в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в судове засіданні не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Пацури А.-Н.А., представника відповідача Львівської обласної прокуратури Мацюри Я.Р.,представника МВС України Отради Т.Ю., дослідивши матеріали справи та письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, взявши до уваги відзиви на позовну заяву, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1ст. 15 ЦК України).
Відповідно до ст.129 Конституції України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовитиз огляду на таке.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України.
Судом встановлено, що позивачка обґрунтовує свої вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 000 грн тривалим (понад 15 років) та неефективним, на її думку, розслідуванням кримінальних проваджень органами досудового розслідування та прокуратури, а також триваючим умисним невиконанням судових рішень щодо її поновлення на роботі та виплати грошових коштів.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені ст. 23 та ст. 1167 ЦК України. Особливості відшкодування шкоди, завданої правомірними чи неправомірними діями органів досудового розслідування, прокуратури або суду, регулюються статтями 1174, 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Для застосування такої міри відповідальності як стягнення моральної шкоди обов`язковою є наявність повного складу цивільного правопорушення, що включає: протиправну поведінку заподіювача шкоди, наявність самої шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, а також вину (за винятком випадків, передбачених законом). Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільно-правову відповідальність.
Частинами першою, другою та сьомою статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Статтею другою Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Згідно з пунктом 5 статті 3 цього ж Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.
Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року N? 4 (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Відповідно п. 5 Постанови передбачено, що обов`язковому з`ясуванні при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди: протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
У п. 9 вищезазначеної постанови передбачено, що суд визначає розмір моральної шкоди в залежності від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат. Зокрема, враховуючи стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Аналогічна правова позиція наведена у постановах Касаційного цивільного суду, а саме у постанові від 20.09.2018 по справі №335/7691/16-11 від 07.11.2018 по справі №757/57739/16-ц, постанові Верховного суду від 30.01.2019 по справі № 199/1478/17.
Відтак, позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Також він повинен надати суду обґрунтований та у відповідності до вимог закону розрахунок суми, яку він просить стягнути (в даному випадку ОСОБА_1 такий розрахунок до матеріалів позовної заяви не додано).
Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави.
Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону.
Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.
Матеріалами справи встановлено, що у грудні 2020 року ОСОБА_1 вже зверталася до Галицького районного суду м. Львова з цивільним позовом до Прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України, в якому просить відшкодувати за рахунок державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання досудового слідства прокуратури в розмірі 2 000 000,00 грн.; зобов`язати Державну казначейську службу України в безспірному порядку перерахувати з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 000 000,00 грн. 
14.05.2021року Галицьким районним судом м. Львова ухвалено рішення у справі №461/10558/20, яким у позові відмовлено (т. 2 а.с.58-66). Рішення суду було оскаржено в апеляційній та касаційній інстанціях. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 24.03.2022року рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.05.2021року у справі № 461/10558/20 залишено без змін (т. 2 а.с.91-98).
Постановою Верховного Суду від 03.11.2022 року постанову Львівського апеляційного суду від 24.03.2022року у справі №461/10558/20 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2 а.с.156-162).
В подальшому постановою Львівського апеляційного суду від 18.10.2023 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.05.2021року у справі № 461/10558/20 залишено без змін (т. 3 а.с.11-23).
Також, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 зверталася до Залізничного районного суду м. Львова з цивільним позовом, у якому (з урахуванням змін та уточнень), просить відшкодувати за рахунок державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання досудового слідства та прокуратури у розмірі 5 000 000 грн. та зобов`язати Державну казначейську службу України у безспірному порядку перерахувати з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на її користь грошові кошти у сумі 5 000 000 грн.. 
14.11.2022року Залізничним районним судом м. Львова ухвалено рішення у справі №463/1700/21, яким у позові відмовлено (т. 2 а.с.146-154).Рішення суду було оскаржено в апеляційній та касаційній інстанціях. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 12.12.2023року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14.11.2022 року залишити без змін (том 3 а.с.39-43).
Постановою Верховного Суду від 31.10.2023року - рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 (десять тисяч) грн.
Матеріалами справи встановлено, що у лютому 2021року ОСОБА_1 зверталася до Залізничного районного суду м. Львова з цивільним позовом, у якому (з урахуванням останніх змін та уточнень), просила відшкодувати за рахунок державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання досудового слідства та прокуратури в розмірі 5 000 000 грн.; зобов`язати Державну казначейську службу України в безспірному порядку перерахувати з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на її користь грошові кошти в сумі 5 000 000 грн.
09.09.2022року Залізничним районним судом м. Львова ухвалено рішення у справі №463/1698/21, яким у позові відмовлено (т. 2 а.с.164-168). Рішення суду було оскаржено в апеляційній та касаційній інстанціях. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 31.05.2023року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09.09.2022року у справі № 463/1698/21 залишено без змін (т. 2 а.с.217-220).
Постановою Верховного Суду від 19.06.2024 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09.09.2022року у справі № 463/1698/21 та постанову Львівського апеляційного суду від 31.05.2023року – залишено без змін (т 3 а.с.140-145).
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 вкотре звернулася до Личаківського районного суду м. Львов з позовом до відповідачів, відповідно до якого просить: відшкодувати за рахунок державного бюджету України моральну шкоду завдану незаконними діями органів дізнання досудового слідства ТУ ДБР, розташованого у м. Львові прокуратури по кримінальному провадженні №42018140000000329 від 7 грудня 2018 року, внесеного до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365 ККУ, в розмірі 4 000 000 грн. (чотири мільйони гривень), половину суми (2 000 000 грн.) перерахувати на потреби ЗСУ; зобов`язати Державну казначейську службу України, як третю особу, в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України стягнути грошові кошти в сумі 4000 000 грн. (чотири мільйони гривень), половину суми (2 000 000 грн.) перерахувати на потреби ЗСУ.
Ухвалою суду першої інстанції від 18.11.2024 року (справа №463/6350/24) позов залишено без розгляду, а постановою апеляційного суду від 04.03.2025року - вказану ухвалу залишено без змін (т.3 а.с.231-235).
Така систематичність позовів ОСОБА_1 з аналогічних підстав підтверджує штучний характер спору та очевидну безпідставність її вимог, що вже неодноразово було підтверджено судами першої та апеляційної інстанцій. Окрім цього, чергова позовна заява є абсолютно необґрунтованою та не підтвердженою жодними належними доказами.
Отже, щодо доводів позивачки про неефективність досудового розслідування та бездіяльність органів поліції та прокуратури, суд зазначає, що сам по собі факт неодноразового скасування слідчими суддями постанов про закриття кримінального провадження чи тривалість слідства в силу специфіки кримінального процесу не є безумовним і автоматичним доказом протиправності дій відповідачів у розумінні цивільного законодавства. Процесуальні рішення приймалися уповноваженими особами в межах їхніх повноважень, а тривалість слідства зумовлена об`єктивними обставинами розслідування та великим обсягом необхідних процесуальних дій.
Позивачка обґрунтовує свої вимоги Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (Закон № 266/94-ВР)  та ст. 1176 ЦК України.
Цей Закон застосовується виключно у випадках, коли особу незаконно притягнули до кримінальної відповідальності (було вручено підозру, тримали під вартою, судили як обвинувачену), а згодом справу закрили за відсутністю складу злочину або ухвалили виправдальний вирок. 
З тексту позову вбачається, що ОСОБА_1 є стягувачем у справі про виконання судового рішення про стягнення коштів та штрафу з боржника ( ОСОБА_2 ). 
Отже, норми Закону №266/94-ВР та ч.1 ст.1176 ЦК України до цих правовідносин не застосовуються взагалі. 
Тобто, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Вказаний правовий висновок міститься у Постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 та Верховного Суду від: 25 квітня 2018 року у справі № 346/4623/15-ц (провадження № 61-4538св18), 19 вересня 2018 року у справі № 646/9109/15-ц (провадження № 61-6648св18), 15 травня 2019 року у справі № 639/3414/18 (провадження № 61-8279ск19), 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15 (провадження № 61-4165св18) та 04 грудня 2019 року у справі № 345/4225/18 (провадження № 61-15344св19).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
А підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у випадку, передбаченому статтями 1173, 1174 ЦК України є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними, які довести повинен позивач. Шкода відшкодовується незалежно від вини. При цьому, заподіяння такої шкоди та причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою органу державної влади має довести позивач.
Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування характеру, обсягу, тривалості та глибини душевних чи фізичних страждань покладається виключно на позивача. Суд констатує, що позивачкою не надано належних, допустимих та достатніх доказів (зокрема, висновків судово-психологічної експертизи чи профільних медичних документів), які б беззаперечно підтверджували наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю МВС України, Львівської обласної прокуратури або ДКСУ та погіршенням стану її здоров`я чи порушенням життєвих зв`язків.
Заявлений позивачкою розмір моральної шкоди у сумі 3 000 000 грн є абсолютно необґрунтованим, очевидно завищеним, не підтвердженим жодними розрахунками та критеріями співмірності, не відповідає загальним засадам розумності, виваженості та справедливої сатисфакції, визначеним ст. 23 ЦК України, а фактично зводиться до прагнення безпідставного збагачення за рахунок бюджетних коштів.
Щодо вимог до Міністерства внутрішніх справ України, суд додатково зазначає, що МВС України не є органом досудового розслідування в розумінні КПК України та не здійснювало жодних прямих процесуальних дій чи бездіяльності щодо позивачки, оскільки територіальні органи поліції є самостійними юридичними особами. 
Державна казначейська служба України також не вчиняла жодних правопорушень стосовно позивачки, а залучена до участі як орган, що здійснює процесуальне представництво держави.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Враховуючи відсутність протиправної поведінки з боку відповідачів, недоведеність факту заподіяння моральної шкоди саме діями вказаних державних органів та відсутність причинного зв`язку, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є повністю безпідставними та задоволенню не підлягають.
Враховуючи, що позивач на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, судові витрати у вигляді судового збору слід віднести за рахунок держави.
Керуючись ст. 4, 12, 13, 76- 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268,352,354 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
У задоволенні позовної заяви  ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому рішення не були вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду проголошено 21.05.2026р. 

  Суддя	  	 В.  В.  Свірідова