Номер провадження: 33/813/965/26
Номер справи місцевого суду: 495/10001/25 
Головуючий у першій інстанції Гелла С.В. 
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Назарової М.В., 
за участю секретаря – Соболєвої Р.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань 
апеляційну скаргу захисника Шевцова Артема Валерійовича, який діє в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 ,
на постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 березня 2026 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП,

в с т а н о в и в:

Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 березня 2026 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить – 3400 грн з конфіскацією знарядь і засобів вчинення правопорушення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь державного бюджету України судовий збір у розмірі 665,60 грн.
ОСОБА_1 постановою суду визнано винним у тому, що 06.12.2025 о 13:30 год на околиці села Удобне, Одеського району, Одеської області, в прикордонній смузі на відстані 150 м. від п/зн 0613 на напрямку с. Удобне (Україна) – Паланка (РМ) був виявлений громадянин України ОСОБА_1 , який здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України з території України до Республіки Молдова поза пунктом пропуску та без дозволу відповідних органів влади, чим порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон» та ст. 5, 6 Закону України «Про прикордонний контроль».
Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, захисник Шевцов Артем Валерійович, який діє в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 березня 2026 року скасувати та закрити провадження по справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що ОСОБА_1 мав на меті здійснити короткотривалу поїздку до м. Ізмаїл, з метою зустрічі із братом – ОСОБА_2 , що проживає у вищевказаному місті, та повернутися додому - м. Кропивницький. 05.12.2025 ОСОБА_1 було здійснено виклик автомобіля служби таксі «404», марки Renault, моделі Megane, державний номерний знак НОМЕР_1 , для поїздки до м. Ізмаїл та заздалегідь узгодив із водієм таксі зворотний маршрут до м. Кропивницький на наступний день - 06.12.2025.
Під час слідування за маршрутом «м. Кропивницький - м. Ізмаїл» автомобільною дорогою загального користування М-15, ОСОБА_1 та водієм таксі було пройдено значну кількість контрольно-пропускних пунктів, в тому числі і транзитну ділянку «Маяки – Паланка-Удобне». На кожному з КПП співробітники Державної прикордонної служби України здійснювали необхідну перевірку їх документів. На жодному з етапів слідування до м. Ізмаїл з боку працівників ДПСУ не виникло жодних зауважень, та відповідно не застосовано жодних перешкод щодо пересування вищевказаних осіб в напрямку м. Ізмаїл. Як наслідок, до м. Ізмаїл останній дістався в повній мірі безперешкодно.
Таким чином, зворотне слідування тією ж самою дорогою було логічним та законним завершенням поїздки, а висунуті йому звинувачення у «спробі перетину кордону» на зворотному шляху є абсолютно алогічними та безпідставними. Прямуючи з м. Ізмаїл до м. Кропивницький, під`їжджаючи до КПП "Удобне -Паланка - Маяки", ОСОБА_1 з водієм, діючи згідно з установленим порядком, попрямували до відповідних "віконечок" контролю, щоб надати свої документи для перевірки, дії останніх були абсолютно відкритими та послідовними, оскільки вказані особи мали на меті лише здійснення необхідної процедури для безперешкодного продовження руху у напрямку міста Кропивницький. Під час перевірки документів на КПП, один із працівників прикордонної служби, без жодних пояснень, здійснив указівку ОСОБА_1 щодо необхідності прослідувати за ним. Працівник ДПСУ вивів останнього на відкриту місцевість за межі безпосередньої території КПП, де сказав стати на фоні рослинності для здійснення фотофіксації. Свої дії він мотивував необхідністю «прив`язки до локації», знову ж таки, не пояснюючи належних підстав такої процедури. Не маючи жодних прихованих намірів із свого боку та будучи впевненим у неупередженості та правомірності дій працівника прикордонної служби, ОСОБА_1 виконав, зазначені останнім, вказівки.
Звертає увагу, що фотофіксація відбувалась в безпосередній близькості від адміністративних будівель КПП "Удобне-Паланка-Маяки", що підтверджується, в тому числі схемою, наданою прикордонною службою та детальним її відображенням в письмових поясненнях захисника, наданих до суду першої інстанції.
Вказує, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, фактично змінив спосіб вчинення правопорушення, оскільки в протоколі про адміністративне правопорушення вказано саме про перетинання або спробу перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України, тоді як судове рішення ґрунтується на обставинах, що притаманні іншій формі, що свідчить, принаймні, про неналежне встановлення судом фактичних обстави.
Судом взагалі не було надано правової оцінки фактам грубих порушень з боку службових осіб Державної прикордонної служби України, якими, виходячи з дійсних обставин справи, що мали місце 06.12.2025 року, умисно було створено штучні умови для незаконного інкримінування ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Суд фактично вийшов за межі висунутого обвинувачення, оскільки з протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_3 інкриміновано адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, що полягає у спробі перетину ДКУ поза межами пункту пропуску, в той же час постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 березня 2026 року останнього визнано винним за цією ж статтею, однак за зовсім іншою формою об`єктивної сторони, а саме: спроба перетинання ДКУ в пунктах пропуску без відповідних документів. Вказане є нелогічним, неможливим та таким, що фактично містить у собі суттєве та непереборне протиріччя.
Наголошує, що у ОСОБА_1 при прямуванні як в сторону м. Ізмаїл, так і в зворотному напрямі – були присутні та пред`явлені необхідні документи, зокрема військово-облікові, які останній самостійно, з власної ініціативи надавав прикордонникам.
ОСОБА_1 не мав жодного наміру та не здійснював жодних самостійних спроб щодо перебування будь-де за межами території КПП, його єдиною метою було правомірне проходження перевірки документів у встановленому місці, якби не пряма вказівка службової особи, останній би за жодних обставин самостійно не залишив межі пункту пропуску та не опинився б на відкритій місцевості. 
Зазначає, що на стадії формування та подальшого направлення матеріалів справи до суду посадовими особами Відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », фактично було встановлено відсутність будь-якої об`єктивної фіксації обставин події (відсутність факту долучення будь-яких фото- чи відеодоказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
Зауважує на невідповідність інформації, зазначеної у протоколі та рапортах, щодо обставин, нібито, "виявлення" ОСОБА_1 поблизу прикордонної смуги на певній відстані та факту «здійснення спроби незаконного перетину державного кордону», а саме: «був виявлений громадянин України ОСОБА_1 , який здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України до Республіки Молдова», вказані твердження в повній мірі суперечать дійсним обставинам події та логіці процесуального терміну "виявлення". В даному контексті констатувати наявність "спроби перетину" можливо було б лише у разі вчинення ОСОБА_1 реальних дій, що свідчили б про намір перетнути кордон незаконним шляхом поза межами пунктів пропуску.
Невідповідність відомостей протоколу про адміністративне правопорушення та рапорту лейтенанта ОСОБА_4 від 06.12.2025: у протоколі наявні відомості наступного змісту: «…в прикордонній смузі на відстані 150 м від п/зн 0613 на напрямку с. Удобне…», у той час як у рапорті зазначено: «…в прикордонній смузі на відстані 2000 м від прикордонного знаку № 0613 та лінії державного кордону України на напрямку Удобне…».
Долучений паспорт громадянина України – ОСОБА_1 не може бути джерелом доказів у розумінні ст. 251 КУпАП, оскільки є лише документом, що посвідчує особу та підтверджує його громадянство, і не містить жодних фактичних даних про вчинення правопорушення.
Вказує, що шляхом детального зіставлення схеми від 06.12.2025 року з об`єктивними даними картографічного ресурсу «Google Maps», з`являється процесуальна можливість чітко простежити орієнтири місцевості безпосередньо у точці нібито «виявлення» ОСОБА_1 , аналіз порівняльної картосхеми наочно засвідчує, що локація, вказана працівниками ДПСУ, є земельною ділянкою, оточеною рослинністю, яка розташована через дорогу від території пункту пропуску. Вказане достовірно підтверджує факт штучного створення складу адміністративного правопорушення шляхом спотворення реальних обставин події, що мало прояв в умисному виведенні працівниками ДПСУ ОСОБА_1 за межі КПП «Удобне» на відокремлену територію для імітації його самостійного перебування на даній локації, оскільки ОСОБА_1 особисто прибув до КПП та добровільно надав документи для перевірки, він вже перебував у прямому контакті зі службовими особами, що повністю спростовує їхні твердження про «виявлення» особи, яке за своєю суттю передбачає відсутність попередньої взаємодії. 
ОСОБА_1 є особою (колишній військовослужбовець), звільненою з полону, де перебував упродовж майже 3-х років (у період з 12.04.2022 по 15.01.2025), що підтверджується відповідними документами, зокрема довідкою № 34/к-165д від 17.01.2025, виданою Службою безпеки України. Внаслідок тривалого перебування у неволі та неналежних умов утримання, останнім було отримано низку тяжких захворювань, основним і найбільш критичним з яких є туберкульоз легень (А15.1). Даний стан потребує системного, тривалого та спеціалізованого медичного лікування, що наразі ним здійснюється. 
Зауважує, що згідно з приписами чинного законодавства, особи, які повернулися з полону, мають безумовне право на звільнення з військової служби (п.п. «д» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). Окрім того, наявність захворювань, отриманих під час виконання військового обов`язку, є додатковою самостійною підставою для звільнення за станом здоров`я (п.п. «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»)
У контексті правозастосування в період дії воєнного стану, суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 204-1 КУпАП, стосовно чоловіків призовного віку зазвичай полягає у намірі ухилитися від виконання військового обов`язку (мобілізації). Проте, з огляду на ситуацію, у останнього такий мотив нівелюється в повній мірі, оскільки ОСОБА_1 має гарантоване законом право на звільнення від військової служби.
Звертає увагу на неналежний рівень інформування судом сторони захисту та особи, що притягається до адміністративної відповідальності, про призначення розгляду справи, що підтверджується відомостями із підсистеми "Електронний суд".
В апеляційній скарзі захисник просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови, посилаючись на те, що згідно з картки руху документа підсистеми «Електронний суд», датою доставки документу є 04.04.2026, таким чином, фактична можливість ознайомитись з текстом постанови виникла з 04.04.2026.
До судового засідання особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 та захисник Шевцов А.В. не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи належно повідомлені: ОСОБА_1 отримав повідомлення 20.04.2026 о 13:59 та о 13:46:10 годині, що підтверджується телефонограмою та довідкою про доставку SMS (а.с. 77, 77зв), захиснику Шевцову А.В. доставлено судову повістку-повідомлення в електронний кабінет 21.04.2026 о 01:36:04 год, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу (а.с. 78), та відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на наведене та зважаючи на положення ст. 268 КУпАП, які не містять імперативної заборони щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та захисника Шевцова А.В.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши клопотання про поновлення строку, доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного.
Щодо клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови.
Частиною 2 ст. 294 КУпАП встановлено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови
Апеляційна скарга подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основною засадою судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на судовий захист є конституційним правом людини (ст. 55 Конституції України), яке не може бути обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. 64). Однією з гарантій реалізації цього права є апеляційне та касаційне оскарження судових рішень як одна з основних засад судочинства в Україні, що може бути обмежене лише законом (п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Відповідно до ст. 289 КУпАП апеляційний суд має право поновити строк оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення в разі наявності поважних причин пропуску зазначеного строку з боку особи, яка оскаржує постанову суду першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова винесена 05.03.2026 за відсутності ОСОБА_1 та його захисника Шевцова А.В.
13.01.2026 захисник Шевцов А.В. звернувся до суду з заявою про вступ у справу в якості представника (а.с. 11-15); 11.02.2026 захисник Шевцова А.В. подав до суду заяву про відкладення (а.с. 16-19).
27.02.2026 захисником подано клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с. 20-22)
Ухваленої постанови щодо клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали справи не містять.
Окрім того, матеріали справи не містять доказів належного сповіщення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, про дату, час та місце розгляду справи.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що вказані підстави для поновлення є обґрунтованими та за можливе поновити захиснику Шевцову А.В., який діє в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , строк на апеляційне оскарження постанови.
Щодо суті апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
За ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з положеннями ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Склад адміністративного правопорушення - це сукупність законодавчо-визначених ознак, наявність яких дає підстави дійти висновку у кожному конкретному випадку щодо належної правової кваліфікації дій особи, та як наслідок прийняти рішення щодо можливості притягнення такої особи до юридичної відповідальності.
Відсутність (недоведеність) хоча б однієї із ознак складу адміністративного правопорушення унеможливлює прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та застосування відносно неї заходів державного примусу, зокрема накладення стягнення у виді штрафу.
Відповідно до ч. 1 ст. 204-1 КУпАП відповідальність настає у разі перетинання або спроби перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.
Аналіз змісту диспозиції ч. 1 статті 204-1 КУпАП дає підстави дійти висновку про те, що вказані норми за своєю властивістю є бланкетними, тобто з метою їх застосування та врегулювання суспільних відносин, виникає необхідність звернення до нормативно-правових актів, які детально регламентують зазначені правила.
Положеннями ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» (далі – Закон) передбачено, що перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Залізничне, автомобільне, морське, річкове, поромне, повітряне та пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством. Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, автомобільних і пішохідних шляхах, в аеропортах (аеродромах), морських і річкових портах, включаючи частину їх акваторії (захищена повністю або частково огороджувальними гідротехнічними спорудами чи об`єктами природного походження), з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, на якій здійснюються прикордонний, митний контроль, інші види контролю і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна. Положення про пункти пропуску через державний кордон України затверджується Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон України провадиться відповідно до законодавства України і міжнародних договорів України. Відповідно до міжнародних договорів України Кабінетом Міністрів України може бути встановлено спрощений порядок пропуску осіб, транспортних засобів, вантажів через державний кордон України.
Відповідно до ст. 35 Закону особи, винні в порушенні або спробі порушення режиму державного кордону України, прикордонного режиму або режиму в пунктах пропуску через державний кордон України, у незаконному переміщенні або спробі незаконного переміщення через державний кордон України вантажів, матеріалів, документів та інших предметів, а також в інших порушеннях законодавства про державний кордон України, несуть кримінальну, адміністративну або іншу відповідальність згідно з законодавством України.
Правила, які визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724).
Відповідно до положень п. 2 Правил перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Також п. 2-1 Правил унормовано, що виїзд за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, зазначених в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту та пункті 2-2 цих Правил, може здійснюватися самостійно без осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, на підставі довідки про перебування таких осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, на консульському обліку, документів (їх нотаріально засвідчених копій), що дають право на виїзд, які передбачені відповідно в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту та пункті 2-2цих Правил, та документів, зазначених у пункті 2 цих Правил.
Також зазначеними правилами також регламентовано винятки для громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, які прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден або для проходження практичної підготовки на суднах, а також, які відносяться до авіаційного персоналу, є державними інспекторами з безпеки авіації або особами, уповноваженими на проведення перевірок Державіаслужби, та працівниками Державного авіаційного підприємства Україна, якщо вони прямують для роботи (виконання службових обов`язків) за кордоном або тренажерної підготовки, а також є студентами або курсантами закладів освіти України, які прямують для проходження практичної льотної підготовки в іноземні заклади освіти або в авіаційні школи, здійснюється уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби за умови виконання правил перетинання державного кордону України, наявності підтвердних документів.
24 лютого 2022 року N 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", відповідно до пункту 31 частини 11 статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", затверджений Указ Президента України 24 лютого 2022 року N 64/2022, яким в Україні введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який, у подальшому, продовжено й який триває досі.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1,17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N 69/2022 в Україні оголошено загальну мобілізацію, яка передбачає для громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років обмеження у праві виїзду за кордон.
Визнаючи винним правопорушника ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, суд вважав доведеною його вину матеріалами справи, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ПдРУ № 380277 від 06.12.2025; паспортом громадянина України; рапортами; схемою виявлення правопорушення від 06.12.2025.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а вищезазначені вимоги закону судом першої інстанції виконані в повному обсязі.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ПдРУ № 380277 від 06.12.2025 вбачається, що 06.12.2025 о 13:30 год на околиці села Удобне, Одеського району, Одеської області, в прикордонній смузі на відстані 150 м. від п/зп 0613 на напрямку с. Удобне (Україна) – Паланка (РМ) був виявлений громадянин України ОСОБА_1 , який здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України з території України до Республіки Молдова поза пунктом пропуску та без дозволу відповідних органів влади, чим порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон» та ст. 5, 6 Закону України «Про прикордонний контроль» (а.с. 3).
Вказаний протокол ОСОБА_1 підписав без зауважень.
Рапортом начальника відділення моніторингу обстановки впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) лейтенантом ОСОБА_5 повідомлено, що 06.12.2025 о 13:30 год в прикордонній смузі на відстані 2000 м від прикордонного знаку № 0613 та лінії державного кордону України на напрямку Удобне (Україна) – Паланка (РМ) було виявлено громадянина України ОСОБА_1 , який не маючи документів, які дають підстави для виїзду за кордон в пункті пропуску через державний кордон, здійснив спробу незаконного, поза пунктами пропуску, перетину державного кордону з території України в Республіку Молдова, який демаркований у відповідності до Положення про демаркацію державного кордону між Україною і Республікою Молдова. (а.с. 5)
Аналогічний виклад обставин відображений і у рапорті старшого зміни прикордонних нарядів відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) лейтенанта ОСОБА_6 (а.с. 6)
Зі схеми від 06.12.2025 вбачається місце виявлення правопорушення, наявність прикордонного знаку № 0613, прикордонний наряд, та зазначено, що о 13:30 год 06.12.2025 п/н «КрП» в районі прикордонного знаку № 0613 на відстані 150 м від ДКУ, виявлено громадянина України ОСОБА_1 , який здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України з території України в Республіку Молдова поза пунктом пропуску (а.с. 7)
Сукупність вищевказаних доказів, вагомо свідчать про наявність у діях ОСОБА_1 складу інкримінованого правопорушення. 
Аргументи захисника про те, що ОСОБА_1 мав на меті здійснити короткотривалу поїздку до м. Ізмаїл, з метою зустрічі із братом – ОСОБА_2 , апеляційний суд не бере до уваги, оскільки мета поїздки в даному випадку не впливає на наявність складу правопорушення.
Доводи скарги, що судом взагалі не було надано правової оцінки фактам грубих порушень з боку службових осіб Державної прикордонної служби України, якими умисно було створено штучні умови для незаконного інкримінування ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, апеляційний суд відхиляє, так як матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів з відповідними заявами про незаконність дій працівників прикордонної служби щодо нього або оскаржував їх дії у встановленому законом порядку. Доказів неправомірної поведінки працівників прикордонної служби чи інших доказів, які б спростовували фактичні дані, що містяться в протоколі про адміністративне правопорушення та додатках до нього, матеріали справи не містять.
Отже, твердження заявника щодо неправомірності дій працівників прикордонної служби не відповідають дійсності та є суб`єктивними, оскільки незаконність їх дій не встановлена будь-якими судовим рішенням або висновком компетентного органу. Підстави ставити під сумнів відомості, що об`єктивно відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, відсутні.
Апеляційний суд також відхиляє доводи скарги, що суд першої інстанції фактично вийшов за межі висунутого обвинувачення, оскільки як вбачається з оскаржуваної постанови, судом встановлено, що ОСОБА_1 здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України з території України до Республіки Молдова поза пунктом пропуску та без дозволу відповідних органів влади, чим порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон» та ст. 5, 6 Закону України «Про прикордонний контроль», тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, що також відображено в протоколі про адміністративне правопорушення. 
Захисник, наголошує, що у ОСОБА_1 при прямуванні як в сторону м. Ізмаїл, так і в зворотному напрямі – були присутні та пред`явлені необхідні документи, зокрема військово-облікові, які останній самостійно, з власної ініціативи надавав прикордонникам, водночас наявність та пред`явлення документів не свідчать про відсутність умислу на незаконний перетин державного кордону.
Заявник, зазначає, що на стадії формування та подальшого направлення матеріалів справи до суду посадовими особами Відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » було встановлено відсутність будь-якої об`єктивної фіксації обставин події, при цьому чинними нормами законодавства не передбачено обов`язку здійснення фото- чи відеофіксації факту вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про невідповідність інформації, зазначеної у протоколі та рапортах, щодо обставин, нібито, "виявлення" ОСОБА_1 поблизу прикордонної смуги на певній відстані та факту «здійснення спроби незаконного перетину державного кордону», оскільки сам по собі спосіб викладення обставин у протоколі та рапортах не свідчить про недоведеність факту вчинення адміністративного правопорушення. 
Вживання формулювання «було виявлено громадянина України ОСОБА_1 , який здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України до Республіки Молдова», відповідає змісту встановлених обставин та не суперечить процесуальному значенню терміна «виявлення».
При цьому матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 перебував у безпосередній близькості до державного кордону поза межами встановленого пункту пропуску, а сукупність установлених обставин була оцінена судом першої інстанції як така, що свідчить про наявність умислу на незаконний перетин державного кордону України.
Апеляційний суд критично оцінює доводи апеляційної скарги щодо невідповідності відомостей, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення та рапорті лейтенанта ОСОБА_4 від 06.12.2025, а саме щодо зазначення різної відстані від місця виявлення особи до прикордонного знаку № 0613.
Так, у протоколі зазначено, що ОСОБА_1 було виявлено «в прикордонній смузі на відстані 150 м від п/зн 0613 на напрямку с. Удобне», тоді як у рапорті вказано — «в прикордонній смузі на відстані 2000 м від прикордонного знаку № 0613 та лінії державного кордону України на напрямку Удобне».
Разом із тим, вказані розбіжності самі по собі не спростовують установлених судом першої інстанції обставин справи та не свідчать про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, оскільки не впливають на суть зафіксованої події та не змінюють встановленого факту перебування останнього у прикордонній смузі поза межами пункту пропуску.
Щодо доводу скарги, що долучений паспорт громадянина України – ОСОБА_1 не може бути джерелом доказів у розумінні ст. 251 КУпАП, оскільки є лише документом, що посвідчує особу та підтверджує її громадянство, і не містить жодних фактичних даних про вчинення правопорушення, апеляційний суд вказує таке.
Регулювання порядку здійснення права громадянами України на перетинання державного кордону здійснює Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відповідно до цього Закону Кабінетом міністрів України встановлюються правила перетинання державного кордону громадянами України. 
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.
Згідно з ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» перетинання державного кордону громадянами України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у ст. 2 цього закону. 
Разом з тим, матеріали справи не містять таких відповідних документів.
Щодо доводів апеляційної скарги, що шляхом детального зіставлення схеми від 06.12.2025 року за об`єктивними даними картографічного ресурсу «Google Maps», з`являється процесуальна можливість чітко простежити орієнтири місцевості безпосередньо у точці нібито «виявлення» ОСОБА_1 і аналіз порівняльної картосхеми наочно засвідчує, що локація, вказана працівниками ДПСУ, є земельною ділянкою, оточеною рослинністю, яка розташована через дорогу від території пункту пропуску, що достовірно підтверджує факт штучного створення складу адміністративного правопорушення, апеляційний суд відхиляє як такі, що ґрунтуються на власному тлумаченні стороною захисту обставин справи та не підтверджуються належними й допустимими доказами.
Посилання захисника на результати зіставлення схеми від 06.12.2025 із даними картографічного ресурсу «Google Maps» саме по собі не спростовує встановлених судом першої інстанції обставин та не свідчить про штучне створення працівниками ДПСУ складу адміністративного правопорушення. 
Доводи про нібито умисне виведення ОСОБА_1 за межі КПП «Удобне» з метою імітації його самостійного перебування у прикордонній смузі є припущеннями сторони захисту.
Твердження скарги, що ОСОБА_1 є особою (колишній військовослужбовець), звільненою з полону, де перебував упродовж майже 3-х років (у період з 12.04.2022 по 15.01.2025), а також наявність низки тяжких захворювань, у зв`язку з чим він нібито має безумовне право на звільнення з військової служби відповідно до п.п. «д», «б» п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», є доводами, що виходять за межі предмета розгляду у даній справі та не впливають на кваліфікацію інкримінованого адміністративного правопорушення, оскільки суд не є тим органом, який вирішує питання виключення/зняття особи з військового обліку.
Оцінюючи доводи скарги, про неналежний рівень інформування судом сторони захисту та особи, що притягається до адміністративної відповідальності, про призначення розгляду справи, що підтверджується відомостями із підсистеми "Електронний суд", апеляційний суд вказує, що таке реалізовано шляхом поновлення строку на апеляційне оскарження та надання можливості бути вислуханим апеляційним судом під час апеляційного перегляду постанови суду та отримати відповіді на свої аргументи щодо незгоди із судовим рішенням, під час чого заявником не спростовано правильних висновків суду.
Вищенаведене дає обґрунтовані підстави вважати, що доводи апеляційної скарги спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.
Аналізуючи досліджені докази, оцінюючи їх у сукупності, апеляційний суд доходить до переконання, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, повністю доведена, є встановленою згідно з критерієм її доведеності «поза розумним сумнівом». 
Так, стандарт доказування «поза розумним сумнівом» активно використовується Європейським судом з прав людини. У справі «Ушаков проти України» (рішення від 18 червня 2015 року, заява № 10705\12) ЄСПЛ визначає: «Суд, при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою». Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» не виключає будь-який сумнів взагалі, оскільки завжди можна припустити можливість існування навіть дуже маловірогідних обставин чи їх збігів. Проте, цей стандарт доказування означає, що особу необхідно виправдати не при наявності будь-якої «тіні» сумнівів, а при наявності лише «розумного сумніву». При цьому розумним є сумнів, який має під собою причину та здоровий глузд і випливає зі справедливого та розумного розгляду всіх доказів у справі або з відсутності доказів у справі. Цей сумнів не є ні смутним, ні гіпотетичним чи уявним або надуманим. А саме таким, який ґрунтується на конкретних обставинах або інших вагомих причинах, які б змусили розумну людину вагатися вдатися до певних дій у питаннях, що мають значення для неї.
Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які б були підставою для скасування постанови суду при її перегляді, апеляційним судом не встановлено.
Суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, яке підтверджується доказами дослідженими в їх сукупності та з точки зору їх достатності під час розгляду матеріалів адміністративної справи.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновку суду першої інстанції не спростовують, оскільки є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та оцінюються судом як такий спосіб захисту, що має на меті безпідставне уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
З огляду на вищенаведене, підстав для скасування постанови суду і закриття провадження по справі з наведених в апеляційній скарзі мотивів апеляційний суд не вбачає, а тому вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 285, 289, 294 КУпАП, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Поновити захиснику Шевцову Артему Валерійовичу, який діє в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , строк на апеляційне оскарження постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 березня 2026 року.
Апеляційну скаргу захисника Шевцова Артема Валерійовича, який діє в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , залишити без задоволення. 
Постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя Одеського апеляційного суду М.В. Назарова