УХВАЛА

09 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/9774/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 

секретар судового засідання - Денисюк І. Г., 
за участю представників:
позивача - Спаських С. В.,
відповідача - Логвін В. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Кислюка Олега Вікторовича
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 (судді: Тищенко А. І. - головуючий, Михальська Ю. Б., Мальченко А. О.) і рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2025 (суддя Смирнова Ю. М.) у справі
за позовом фізичної особи-підприємця Кислюка Олега Вікторовича
до фізичної особи-підприємця Логвіна Валерія Ігнатовича,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, - Товариство з обмеженою відповідальністю "Агент Трейд",
про витребування рухомого майна з чужого незаконного володіння,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року фізична особа-підприємець Кислюк Олег Вікторович (далі - ФОП Кислюк О. В.) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця Логвіна Валерія Ігнатовича (далі - ФОП Логвіна В. І.) про витребування з незаконного володіння відповідача на користь позивача кондиціонерів побутових "GREE" GWH12QE-K3DNB6G (с.н.4Н25900002747), GWH24QE-K3DNB6G (с.н.4Н31200000574), GWH24QE-K3DNB6G (с.н.4Н31210000002), GWH24QE-K3DNB6G (с.н.4Н31210000009), GWH24QE-K3DNB6G (с.н.4Н31210000010), GWH24QE-K3DNB6G (с.н.4Н31210000035).
На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на положення статей 319, 387 Цивільного кодексу України та наявність обставин для витребування спірного належного позивачеві майна з володіння відповідача, який таким майном незаконно володіє та утримує в себе.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2026, у задоволенні позову відмовлено повністю.
Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що позивачем належними та допустимими доказами в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України не доведено існування обставин, які могли би бути підставою для застосування до спірних правовідносин положень статті 387 Цивільного кодексу України, зокрема, беззаперечно не доведено право власності позивача на спірне майно, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду, покладеними в основу судового рішення про відмову в позові.
ФОП Кислюк О. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 у цій справі та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Скаржник вважає оскаржувані судові рішення незаконними, необґрунтованими, ухваленими з порушенням норм матеріального і процесуального права. На обґрунтування підстав касаційного оскарження посилається на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме ухвалення судами судових рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20 та від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц.
Від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить її залишити без задоволення, а судові рішення у справі - без змін як законні та обґрунтовані. Водночас відповідач просить винести окрему ухвалу стосовно перевірки правоохоронними органами шахрайських дій позивача, третьої особи у справі та фізичної особи-підприємця Забєліна Р. Є. (далі - ФОП Забєлін Р. Є.) Проте, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання з огляду на таке.
Відповідно до положень частин 1- 4, 10 статті 246 Господарського процесуального кодексу України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких входить притягнення вказаних осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність у діях (бездіяльності) таких осіб ознак кримінального правопорушення. Суд постановляє окрему ухвалу щодо свідка, експерта чи перекладача у разі виявлення під час розгляду справи відповідно неправдивих показань, неправдивого висновку експерта чи неправильного перекладу, підробки доказів та направляє її прокурору чи органу досудового розслідування. Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Окрема ухвала суду у розумінні положень статті 246 Господарського процесуального кодексу України є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Тобто за своєю суттю окрема ухвала є формою реагування суду на виявлені порушення вимог законодавства та інструментом для їх усунення шляхом надання відповідних звернень особі/особам, до компетенції та/або обов`язку яких відноситься усунення виявлених порушень (постанова Верховного Суду від 17.10.2024 у справі № 910/17506/23).
Разом із тим, постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства (аналогічний висновок міститься у пункті 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 171/2124/18, у пункті 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2018 у справі № 521/18287/15-ц, у постанові Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 906/344/21). 
Водночас колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що суд не постановляє окремих ухвал за клопотаннями сторін (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14).
У наведеному випадку Верховний Суд не вбачає правових підстав для постановлення окремої ухвали, адже наведене заявником у клопотанні знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції та поза межами предмета перевірки, визначених положеннями статті 300 Господарського процесуального кодексу України.
Як установили попередні судові інстанції та це підтверджено матеріалами справи, 18.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агент Трейд" (далі - ТОВ "Агент Трейд") (орендар) і ФОП Логвіним В. І. (орендодавець) було укладено договір оренди, за умовами якого орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення площею 265 м2, розташоване за адресою: м. Київ, Харківський пров., буд.1А/1 .
Також 18.11.2021 між ТОВ "Агент Трейд" та ФОП Логвіним В. І. підписано акт приймання-передачі зазначеного приміщення в оренду.
22.11.2021 між ТОВ "Агент Трейд" (сторона-1) і ФОП Кислюком О. В. (сторона-2) укладено договір про співпрацю, згідно з умовами якого позивач зобов`язався сприяти укладенню угод з придбання послуг третьої особи та збільшенню обсягів реалізації послуг, а третя особа виконує стосовно сторони-2 інші зобов`язання, які передбачені цим договором (пункт 1.1), місцем надання послуг є: м. Київ, Харківський пров., буд.1А/1 (пункт 1.2).
Відповідно до додаткової угоди від 01.11.2024 № 1 сторони договору про співпрацю домовилися припинити укладений між ними договір з 01.11.2024; визначили, що ФОП Кислюком О. В. було встановлено у приміщенні за адресою: м. Київ, Харківський пров., буд.1А/1 таке обладнання: кондиціонери побутові "GREE" GWH12QE-K3DNB6G (с.н. 4Н25900002747 ), GWH24QE-K3DNB6G (с.н. 4Н31200000574), GWH24QE-K3DNB6G (с.н.4Н31210000002), GWH24QE-K3DNB6G (с.н.4Н31210000009), GWH24QE-K3DNB6G (с.н.4Н31210000010), GWH24QE-K3DNB6G (с.н.4Н31210000035). Також вони домовилися, що сторона-1 має право користуватися цим обладнанням до моменту отримання вимоги сторони-2 про його повернення; сторона-2 зобов`язується сплатити стороні-1 плату за користування кондиціонерами у розмірі 10 % їх вартості після повернення цього обладнання стороні-1.
ФОП Кислюк О. В. у листі від 13.05.2025 просив ТОВ "Агент Трейд" повернути вказані кондиціонери.
У листі від 19.05.2025 № 19052025, скерованому ФОП Логвіну В. І., ТОВ "Агент Трейд", зокрема, вимагало надати доступ до зовнішніх блоків кондиціонерів, які знаходяться на території відповідача з метою їх демонтажу.
ФОП Логвін В. І. погодив зустріч із третьою особою на запропоновану нею дату, а саме 23.05.2025 (лист від 22.05.2025).
У листі від 19.06.2025 № 19062025 ТОВ "Агент Трейд" повідомило ФОП Кислюка О. В. про відсутність доступу до зовнішніх блоків кондиціонерів, встановлених за адресою: м. Київ, Харківський пров., буд.1А/1.
Оскільки відповідач незаконно, без відповідної правової підстави заволодів майном позивача, а саме шістьма кондиціонерами, та добровільно його не повертає, то позивач звернувся до суду з позовом про витребування такого майна з чужого незаконного володіння відповідача.
За доводами позивача він є власником спірного рухомого майна, встановленого на об`єкті відповідача з його згодою, адже придбав таке обладнання у ФОП Забєліна Р. Є., що підтверджується договором купівлі-продажу рухомого майна від 22.11.2021 № 18, видатковою накладною від 23.11.2021 № 18, актом надання послуг від 23.11.2021 № 18.
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач, зокрема, зазначив про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що право власності на спірне майно належить саме позивачу, а отже і не доведено порушення його прав.
Предметом позову у цій справі є вимоги ФОП Кислюка О. В. про витребування з незаконного володіння ФОП Логвіна В. І. спірних побутових кондиціонерів. 
Рішенням місцевого господарського суду у цій справі у позові було відмовлено. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції та погодився з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого позову.
Дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, надавши оцінку доводам сторін, урахувавши, зокрема положення статей 316, 319, 321, 328, 387 Цивільного кодексу України, статті 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", статті 8 Закону України "Про захист прав споживачів", беручи до уваги предмет доведення за віндикаційним позовом, попередні судові інстанції встановили, що факт приналежності витребовуваного майна позивачеві документально не доведений та не підтверджений. 
Як було враховано судами, до кола обставин, що підлягають доказуванню за віндикаційним позовом, належить, зокрема, встановлення судом факту виникнення (набуття) позивачем права власності на спірне майно, а отже, чи є особа власником індивідуально-визначеного майна, яке вона просить витребувати. Обов`язок доказування таких обставин покладається на позивача, в той час коли відповідач має право спростувати такі обставини. Отже, сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі. Встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи свідчать, що наявні у справі докази не доводять право власності позивача на спірне майно, тому підстав для задоволення позову немає.
Згідно з положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Як уже зазначалося, на обґрунтування підстави касаційного оскарження скаржник посилався на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України і з цієї підстави було відкрито касаційне провадження.
Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних у справі рішення і постанови в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, а також матеріали справи, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).
Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі. Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. 
Крім того, посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Проаналізувавши висновки, які викладені у перелічених скаржником постановах Верховного Суду, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що здійснене господарськими судами попередніх інстанцій правозастосування та висновки, наведені в оскаржуваних у цій справі судових рішеннях, не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження, адже у цій справі, що розглядається, та справах, на які посилається позивач, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справ на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону, що свідчить про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин.
У справі № 911/1278/20 спір стосувався визнання права власності на екскаватори та зняття з них арешту, накладеного приватним виконавцем. Верховний Суд у вказаній справі скасував судові рішення про визнання за позивачем права власності на спірні екскаватори та зняття з них арешту, накладеного приватним виконавцем, як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права (статей 3, 13, 334 Цивільного кодексу України) та статті 59 Закону України "Про виконавче провадження", та ухвалив у справі нове рішення про відмову позивачу в задоволенні його позовних вимог за наслідком юридичного аналізу встановлених судами обставин справи та застосувавши зазначені норми матеріального права.
У справі № 653/1096/16-ц спір стосувався визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, виселення їх без надання іншого житлового приміщення та зобов`язати знятися з реєстраційного обліку. У вказаній справі Верховним Судом вирішувалася виключна правова проблема щодо застосування позовної давності до позовів про виселення без надання іншого житлового приміщення; визначалися критерії для розмежування віндикаційного та негаторного позовів. Оскільки суди попередніх інстанцій дослідили не всі зібрані у справі докази, не забезпечили належної обґрунтованості судових рішень, зокрема не встановили пропорційність виселення відповідачів із службового житла згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій, а матеріали справи передав на новий розгляд до суду першої інстанції. До того ж правова позиція в цій постанові уточнювалася згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц в частині окремих тверджень.
Водночас у контексті частково процитованих скаржником окремих висновків Верховного Суду у вказаних справах, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови; разом із тим саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Висновки у цих справах виокремлені скаржником із контексту судового рішення безвідносно до спірних правовідносин і предмету спору у справі, що розглядається, тому цитування скаржником окремих висновків суду касаційної інстанції у справах, фактичні обставини в яких є відмінними, а правовідносини - неподібними до правовідносин, що склалися у справі № 910/9774/25, не є належним правовим обґрунтуванням передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підстави касаційного оскарження.
Таким чином, за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями правовідносини у справах № 911/1278/20, № 653/1096/16-ц і в справі, що наразі розглядається, не є подібними з огляду на істотні відмінності в нормативно-правовому регулюванні прав та обов`язків сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин, і, як наслідок, виключає застосування вказаних скаржником нерелевантних правових висновків при вирішенні цього спору.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування господарськими судами у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію.
Для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваному судовому рішенні, скаржник має навести не особисті міркування щодо його незаконності та необґрунтованості, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди з урахуванням встановлених ними обставин справи.
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку доказам, наявним у справі, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.
Загалом доводи скаржника фактично зводяться до переоцінки доказів та встановлення інших, ніж встановлені судами, фактичних обставин (зокрема встановлених судами обставин недоведення приналежності спірного майна йому на праві власності, а отже, й відсутності правових підстав для витребування такого майна у відповідача) задля ухвалення іншого рішення по суті заявлених позовних вимог, тобто рішення про задоволення позову. Однак, з огляду на визначені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, переоцінка доказів та встановлення по новому обставин справи не належить до повноважень Верховного Суду. Незгода скаржника з ухваленими судовими рішеннями у справі або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться у них, не свідчить про їх незаконність. 
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
Звідси здійснене господарськими судами попередніх інстанцій правозастосування та їх висновки, покладені в основу судового рішення у цій справі, не суперечать правовим висновкам суду касаційної інстанції у вказаних у касаційній скарзі справах.
З огляду на зазначене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення і постанови судів попередніх інстанцій у справі з цієї підстави.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 і рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2025 у цій справі.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця Кислюка Олега Вікторовича на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 і рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2025 у справі № 910/9774/25 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Головуючий Т. Б. Дроботова
Судді Н. О. Багай
Ю. Я. Чумак