ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/388/26	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.
за участю представників учасників справи:
від Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області: Єрусланова О.О.,
від Обслуговуючого кооперативу “Житлово-будівельний кооператив “Центральний”: Троян О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі 
апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу “Житлово-будівельний кооператив “Центральний”
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.05.2026 про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову, суддя в І інстанції Мусієнко О.О., в м. Одесі
у справі №916/388/26
за позовом: Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області
до відповідача: Обслуговуючого кооперативу “Житлово-будівельний кооператив “Центральний”
про стягнення 2 772 473,07 грн
ВСТАНОВИВ
Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області звернулася до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Обслуговуючого кооперативу “Житлово-будівельний кооператив “Центральний” про стягнення заборгованості зі сплати пайової участі (внеску) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури за введені в експлуатацію 1 та 2 черги об`єкти будівництва (1 та 2 етапи будівництва) у загальній сумі 2 772 473, 07 грн.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.02.2026 у справі №916/388/26 заяву позивача про забезпечення позову – задоволено частково; вжито заходи забезпечення позову в межах ціни позову в розмірі 2 772 473, 07 грн шляхом: накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на всіх відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову, крім рахунків із спеціальним режимом використання та рахунків (зокрема, кореспондентських), звернення стягнення на які заборонено законом; в решті заяви – відмовлено.
Відповідач звернувся до суду з клопотанням, в якому просив скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.02.2026 у справі №916/388/26, а саме арешт грошових коштів, що належать Обслуговуючому кооперативу “Житлово будівельний кооператив “Центральний” та містяться на його рахунках.
Зазначив, що після фактичного виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 09.02.2026 у справі № 916/388/26 про забезпечення позову виникли нові істотні обставини, які не були предметом оцінки суду на момент постановлення ухвали від 09.02.2026, та які свідчать про необхідність скасування вжитих заходів забезпечення позову або, як мінімум, їх заміни на інший, менш обтяжливий та співмірний захід. Накладення арешту на рахунок відповідача призвело до блокування обов`язкових поточних платежів за електроенергію, водопостачання, та порушень прав третіх осіб, а саме мешканців будинків. Заборгованість обслуговуючого кооперативу “Житлово-будівельний кооператив “Центральний” за використану електроенергію станом на 06.05.2026 становить 57491,51 грн, у зв`язку з чим станом на 06.05.2026 відповідачу стало відомо про намір АТ «ДТЕК ОДЕСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» припинити постачання електричної енергії, що підтверджується попередженням про припинення (обмеження) споживання електричної енергії від 12.03.2026. Для здійснення розрахунків, було відкрито рахунок зі спеціальним режимом використання в АТ КБ «ПриватБанк», однак останній повідомив, що здійснювати розрахунки з контрагентами по оплаті комунальних послуг з вищевказаного рахунку неможливо. Отже, відкрити рахунок із спеціальним призначенням для оплати комунальних послуг неможливо, у зв`язку з чим відповідач позбавлений можливості оплачувати рахунки за комунальні послуги. Зазначає, що фактичне виконання ухвали про забезпечення позову призвело не просто до тимчасового обмеження розпорядження коштами відповідача, а до блокування здійснення обов`язкових платежів, без яких неможливе належне функціонування та обслуговування житлових будинків.
Наголошував, що відповідно до виписки по поточному рахунку залишок на ньому становить 92660,98 грн; розмір позовних вимог позивача – 2 772 473, 07 грн. Вважає, що за вказаним арештованим рахунком неможливо забезпечити виконання рішення суду, оскільки він використовується виключно для оплати комунальних та на ньому не зберігаються грошові кошти у значних сумах. Таким чином, мета забезпечення позову не досягнута. Вказує, що саме ці обставини є новими, істотними та такими, що об`єктивно змінили процесуальну ситуацію після постановлення ухвали від 09.02.2026. Збереження позову в існуючому вигляді створює непропорційне втручання у господарську діяльність кооперативу та унеможливлює виконання обов`язків щодо забезпечення житлових будинків електроенергією, водою та комунальними послугами.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.05.2026 у справі №916/388/26 відмовлено в задоволенні клопотання Обслуговуючого кооперативу “Житлово-будівельний кооператив “Центральний” про скасування заходів забезпечення позову.
Суд зазначив, що при розгляді заяви про скасування заходів забезпечення позову перевіряється лише наявність нових обставин або відпадіння потреби в забезпеченні позову, а не правомірність його застосування. Ухвалою від 09.02.2026 р. було виключено з-під арешту рахунки зі спеціальним режимом використання, а доказів накладення арешту на такі рахунки державним виконавцем не надано. Також суд вказав, що відкритий Відповідачем рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» за своєю суттю є рахунком страхових посередників і не призначений для розрахунків за комунальні послуги, що, на думку суду, не позбавляє Відповідача права відкривати інші поточні рахунки зі спеціальним режимом використання. Суд дійшов висновку, що застосовані заходи не призводять до невиправданого обмеження прав Відповідача чи третіх осіб. Відповідач посилався на блокування розрахунків за комунальні послуги та ризик припинення електропостачання, проте не надав належних доказів того, що арешт накладено на рахунок зі спеціальним режимом використання або що забезпечення позову перешкоджає виконанню судового рішення. Матеріали справи не підтверджують зміну обставин, які стали підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
Суд також вказав, що арешт не поширюється на рахунки зі спеціальним режимом використання, а законодавство передбачає механізми захисту коштів, на які не може бути звернене стягнення. Доводи про неможливість виплати заробітної плати, сплати податків та інших обов`язкових платежів визнано необґрунтованими. Оскільки відповідач не довів наявності підстав, передбачених статтею 145 ГПК України для скасування забезпечення позову, суд відмовив у задоволенні клопотання.
Не погодившись із ухваленим рішенням, Обслуговуючий кооператив “Житлово-будівельний кооператив “Центральний” звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.05.2026 у справі №916/388/26 скасувати; постановити нове судове рішення, яким клопотання Обслуговуючого кооперативу “Житлово-будівельний кооператив “Центральний” задовольнити та скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.02.2026 року у справі №916/388/26.
Скаржник зазначає, що надав належні докази того, що арешт коштів фактично унеможливив оплату електроенергії перед АТ «ДТЕК Одеські електромережі», внаслідок чого виникла заборгованість та загроза відключення електропостачання житлових будинків. На його думку, суд першої інстанції не врахував, що припинення електропостачання призведе до зупинення водопостачання, водовідведення та порушення прав мешканців, які не є учасниками справи, чим порушено принцип балансу інтересів.
Апелянт також вказує, що висновок суду про можливість відкриття інших рахунків є необґрунтованим, оскільки законодавство не передбачає відкриття спеціальних рахунків для оплати комунальних послуг, а нові рахунки автоматично підпадають під дію арешту. На його переконання, арешт фактично блокує діяльність кооперативу та здійснення обов`язкових платежів, що є неспівмірним із предметом спору. Крім того, загроза відключення електроенергії виникла вже після застосування заходів забезпечення позову та є новою істотною обставиною, яка відповідно до статті 145 ГПК України мала бути врахована судом при вирішенні питання про скасування арешту.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що підстави для скасування заходів забезпечення позову, передбачені статтею 145 ГПК України, відсутні, оскільки обставини, які зумовили їх застосування, не змінилися та не втратили своєї актуальності, а відповідач не скористався правом запропонувати заміну одного заходу забезпечення позову іншим у порядку статті 143 ГПК України.
Позивач наголошує, що предметом спору є стягнення заборгованості зі сплати пайової участі у розмірі 2 772 473,07 грн, а ризики невиконання можливого судового рішення продовжують існувати, зокрема з огляду на відсутність у відповідача іншого майна, на яке можливо накласти арешт. При цьому виникнення у відповідача поточної заборгованості перед АТ «ДТЕК Одеські електромережі» не є новою істотною обставиною у розумінні статті 145 ГПК України, а залишок коштів на арештованому рахунку, який становить 92 660,98 грн, лише підтверджує наявність ризику невиконання майбутнього рішення суду.
Також позивач зазначає, що неможливість здійснювати оплату комунальних послуг пов`язана не із застосованими заходами забезпечення позову, а з відкриттям відповідачем рахунку, який за своїм функціональним призначенням не передбачає здійснення відповідних платежів, при цьому відповідач не позбавлений можливості відкрити інший належний рахунок. Водночас позивач погоджується на розблокування рахунку виключно для погашення заборгованості перед АТ «ДТЕК Одеські електромережі», однак заперечує проти повного скасування заходів забезпечення позову.
На думку позивача, арешт грошових коштів у межах ціни позову є співмірним та безпосередньо пов`язаним із предметом спору заходом забезпечення позову, який відповідає вимогам статті 137 ГПК України та спрямований на недопущення відчуження активів до вирішення спору по суті, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги – безпідставними.
Від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів, в якій апелянт просить приєднати до матеріалів справи лист АТ КБ «ПриватБанк» від 01.06.2026 № 20.1.0.0.0/7-260504/36795, яким, на його думку, підтверджується неможливість відкриття нового банківського рахунку для проведення комунальних платежів в умовах накладеного арешту, оскільки арешт автоматично поширюватиметься на будь-який новий рахунок. Апелянт зазначає, що наявні рахунки зі спеціальним режимом використання мають виключно цільове призначення та не можуть використовуватися для оплати послуг водопостачання й електроенергії. У зв`язку з цим скаржник вважає, що арешт фактично позбавляє ЖБК «ЦЕНТРАЛЬНИЙ» можливості здійснювати необхідні комунальні платежі та забезпечувати належне функціонування житлового будинку, а тому просить долучити зазначений доказ до матеріалів справи як такий, що має значення для вирішення питання щодо скасування заходів забезпечення позову.
Судова колегія зауважує, що вказаний лист датований вже після ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції, тобто скаржник надає доказ, який взагалі не існував на момент розгляду заяви судом першої інстанції.
Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку, передбаченому статтею 269 ГПК України, незалежно від причин неподання стороною таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення зазначеної норми процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якої є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Таким чином, відсутність існування вищевказаного доказу станом на момент ухвалення рішення судом першої інстанції взагалі виключає прийняття їх апеляційним судом.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2026 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою; призначено справу до розгляду на 23.06.2026 о 10:45.
В судовому засіданні 23.06.2026 брали участь представники сторін.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Предметом апеляційного оскарження є ухвала місцевого господарського суду про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову.
Частиною першою статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до частин 1-4 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з статтею 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
З правового аналізу вказаної норми вбачається, що заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. Тобто положення вказаної статті пов`язують вжиття заходу забезпечення з ефективним захистом або поновленням порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, реальним виконанням судового рішення, а також із наявністю обставин, що достеменно свідчать про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Отже, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
За змістом ч.ч. 5, 6 ст. 140 ГПК України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.
Виходячи з положень ст. ст. 136, 137 ГПК України, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в т.ч. з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 145 ГПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи, або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Оскільки забезпечення позову є гарантією реального виконання рішення суду (у випадку задоволення законних вимог позивача), то суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.08.2019 року у справі №15/155-б, від 21.11.2022 року у справі №916/621/22, від 05.12.2023 року у справі №914/466/23(914/1504/23).
При цьому, відповідно до положень ч. 1 ст. 74 ГПК України, обов`язковим є подання заявником доказів того, що після вжиття судом відповідних заходів забезпечення позову змінились обставини, що спричинили їх застосування.
Тобто, обґрунтування необхідності скасування забезпечення позову полягає в доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про скасування забезпечення позову.
Заявляючи клопотання про скасування заходів забезпечення позову відповідач повинен у заяві вказати обставини і додати до заяви належні докази вказаних обставин.
Ці обставини (вказані відповідачем у заяві) або мають спростовувати підстави для забезпечення позову або мають бути такими (новими), які істотно впливають на переоцінку вказаних судом в ухвалі підстав забезпечення позову.
Саме доведені суду обставини можуть бути підставою для скасування чи зміни вжитих судом заходів забезпечення позову, за умови, якщо суд визнає їх достатніми для цього та визнає їх перевагу над вказаними в ухвалі суду підставами для забезпечення позову.
Так, ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.02.2026 у справі №916/388/26 заяву позивача про забезпечення позову – задоволено частково; вжито заходи забезпечення позову в межах ціни позову в розмірі 2 772 473, 07 грн шляхом: накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на всіх відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову, крім рахунків із спеціальним режимом використання та рахунків (зокрема, кореспондентських), звернення стягнення на які заборонено законом; в решті заяви – відмовлено.
Вказана ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову набрала законної сили.
Відповідач не оскаржував ухвалу про забезпечення позову в апеляційному порядку.
Постановою державного виконавця Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеській області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції ВП № 80325253 від 24.02.2026 накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні кошти на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних коштів, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, та належать боржнику Обслуговуючому кооперативу “Житлово-будівельний кооператив “Центральний”. 
Колегія суддів зазначає, що як в заяві про скасування заходів забезпечення позову, так і в апеляційній скарзі, доводи апелянта фактично зводяться до незгоди відповідача з ухвалою суду, якою було вжито заходи забезпечення позову.
В свою чергу, предметом апеляційного оскарження в даному випадку є ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову.
Тобто, до предмету доказування належить встановлення обставин наявності чи відсутності підстав для скасування вжитих судом першої інстанції заходів забезпечення позову.
Водночас звертаючись до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, відповідачем не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що потреба у забезпеченні позову відпала або змінились обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або ж того, що забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.
Так, як вбачається зі змісту заяви про скасування заходів до забезпечення позову, вжитих ухвалою суду першої інстанції, саме нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову, або зміни підстав, які були покладені в основу прийнятого раніше рішення про забезпечення позову, заявником наведено не було.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що накладення арешту на грошові кошти фактично унеможливило оплату електроенергії, створило загрозу припинення електропостачання житлових будинків та, як наслідок, порушення прав мешканців, які не є учасниками справи, а також про неможливість відкриття інших рахунків для здійснення комунальних платежів, адже вони (доводи) фактично зводяться до незгоди з поставленою місцевим господарським судом ухвалою про забезпечення позову у даній справі.
Разом з тим, під час розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позову суд не оцінює правомірність та доцільність вжиття ним заходів забезпечення позову, а лише з`ясовує, чи потреба у забезпеченні позову відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.
Верховний Суд у постанові від 05.12.2023 у справі №914/466/23 вказав, що необхідно розмежовувати як окремі юридичні факти «скасування заходів забезпечення» господарським судом, який їх встановив, у зв`язку з тим, що такі заходи вичерпали свою дію чи потреба у їх збереженні відпала, а також «скасування ухвали суду про вжиття заходів забезпечення» судом вищої інстанції з підстав її невідповідності нормам матеріального і процесуального права та фактичним обставинам справи.
Суд звертає увагу, що під час розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову не здійснюється перевірка правомірності та доцільності їх застосування, оскільки предметом такого розгляду є виключно встановлення обставин, визначених статтею 145 Господарського процесуального кодексу України, а саме: чи відпала потреба у забезпеченні позову, чи змінилися обставини, що стали підставою для його застосування, або чи перешкоджає забезпечення позову належному виконанню судового рішення.
Крім того, ухвалою про забезпечення позову арешт було накладено на грошові кошти відповідача із виключенням рахунків зі спеціальним режимом використання та інших рахунків, звернення стягнення на які заборонено законом. Водночас доказів того, що державним виконавцем було накладено арешт саме на рахунок зі спеціальним режимом використання, матеріали справи не містять.
Згідно з ч. 3 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Наведене свідчить, що виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до вказаної норми повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження", в силу якої виконавець також може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом. Відповідне також не виключає зняття виконавцем такого арешту на підставі повідомлення боржника за умови отримання документального підтвердження, що звернення стягнення на такі кошти боржника заборонено законом. 
Отже, захист прав боржника у разі накладення арешту на кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом, здійснюється або у спосіб повернення банком постанови виконавця без виконання, або у спосіб зняття такого арешту, зокрема, і по факту доведення боржником обставин того, що рахунок, на кошти на якому накладено арешт, має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом. Вчинення таких дій відбувається на стадії виконання заходів забезпечення позову, на якій (стадії) виконавець перед накладенням арешту на банківські рахунки зобов`язаний пересвідчитись у відсутності спеціального режиму їх використання або відсутності заборон щодо арешту коштів, що перебувають на цьому рахунку.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.04.2026 у справі № 908/2108/25. 
Тобто, наведені норми забезпечують відповідачу можливість використання грошових коштів, що знаходяться на рахунках зі спеціальним режимом використання.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що саме на державного виконавця покладено обов`язок щодо зняття арешту з рахунків боржника за умови надання документального підтвердження правового режиму арештованого банківського рахунку. При цьому відповідні відомості можуть бути надані як банківською установою, так і самим боржником.
Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14.08.2024 у справі №338/1125/23 та від 10.01.2025 у справі №755/9274/23.
Отже, помилковими є доводи апелянта про необхідність скасування заходів забезпечення позову саме судом у зв`язку з неможливістю використання окремих рахунків, оскільки законодавством передбачено спеціальний механізм захисту прав боржника на стадії виконання судового рішення, який полягає у встановленні правового режиму відповідного рахунку та, за наявності передбачених законом підстав, знятті арешту державним виконавцем.
Також колегія суддів відхиляє посилання апелянта на порушення принципу співмірності та фактичне блокування діяльності кооперативу, оскільки застосовані заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, не призводять до позбавлення відповідача права власності на грошові кошти, а лише обмежують можливість розпорядження ними у межах, необхідних для забезпечення ефективності майбутнього судового захисту.
Сам по собі факт накладення арешту на грошові кошти не є тотожним зверненню стягнення на них та не може автоматично свідчити про неможливість здійснення господарської діяльності відповідача.
Застосування заходів забезпечення позову у цій справі не призведуть до невиправданого обмеження прав відповідача чи третіх осіб, оскільки грошові кошти залишаються у володінні відповідача, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час та лише щодо частини коштів, якої стосується спір.
Судова колегія наголошує, що під час розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позову, суд не оцінює правомірність та доцільність вжиття ним заходів забезпечення позову, а лише з`ясовує, чи потреба у забезпеченні позову відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.
Доводи скаржника зводяться до безпідставності застосування заходів забезпечення позову, що за своєю суттю є запереченнями щодо застосування даних забезпечувальних заходів та не можуть виступати в якості вмотивованої підстави для скасування вже існуючих заходів забезпечення позову, а зумовлюють надання судом правової оцінки вказаної ухвали, яка набрала законної сили.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що скаржником не доведено ані відпадання потреби у забезпеченні позову, ані зміну обставин, що стали підставою для його застосування, ані того, що вжиті заходи забезпечення позову перешкоджають належному виконанню судового рішення, у зв`язку з чим підстави для їх скасування, передбачені статтею 145 Господарського процесуального кодексу України, відсутні.
Таким чином, дослідивши зміст поданого клопотання про скасування заходів забезпечення позову, колегія суддів дійшла висновку, що заявником не зазначалося та не наводилося доказів, що саме за проміжок часу з дати вжиття заходів забезпечення позову до дати подання клопотання про скасування заходів забезпечення позову, а також станом на час прийняття оскаржуваної ухвали, змінилися будь-які фактичні обставини справи, що мали спричинити процесуальні наслідки, визначені ст.145 ГПК України.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
З огляду на зазначене, порушення, наведені апелянтом, не знайшли свого підтвердження, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.
Як встановлено вище, доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів, та не доводять неправильність чи незаконність ухвали, прийнятої судом першої інстанції.
Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції спір по суті не розглядався, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу “Житлово-будівельний кооператив “Центральний” на ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.05.2026 про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову у справі №916/388/26 – залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.05.2026 про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову у справі №916/388/26 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, не підлягає оскарженню до Верховного Суду відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 255 та п. 2 ч. 1 ст.287 ГПК України.
Повний текст постанови складено 29.06.2026.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська