ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 р. 	Справа № 440/4325/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Коровай" на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2026, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 14.04.26 по справі № 440/4325/26
за позовом Приватного підприємства "Коровай" 
до  Державної служби України з безпеки на транспорті , Управління державного нагляду (контрорлю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті   
про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
Приватне підприємство "Коровай" (далі – ПП "Коровай", позивач, апелянт) звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, Управління державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просило:
- визнати протиправною та скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті №064153 від 31.03.2026 про застосування адміністративно-господарського штрафу;
- визнати протиправною та скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті №064154 від 31.03.2026 про застосування адміністративно-господарського штрафу. 
14.04.2026 ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду позовну заяву ПП "Коровай" повернуто позивачу.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2026 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що спірні правовідносини мають єдину фактичну основу, оскільки обидва акти перевірки є результатом однієї контрольної дії (рейдової перевірки), а відмінність лише у транспортних засобах та водіях не змінює суті правовідносин та не створює самостійних непов`язаних між собою спорів. Отже, позовні вимоги є взаємопов`язаними як за підставами виникнення, так і за доказами, мають спільний суб`єктивний склад та правову природу, а тому підлягають розгляду в межах одного провадження.
Державна служба України з безпеки на транспорті подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
В обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що фактично позовні вимоги хоч і сформульовані до одних відповідачів та випливають з правовідносин у сфері законодавства про автомобільний транспорт, проте, підставами виникнення спірних правовідносин сторін є різні рейдові перевірки щодо різних транспортних засобів, проведені різними посадовими особами, та результатами яких є різні акти перевірки, тобто різні підстави та об`єктивні обставини, які належить розглядати окремо, врегульовані різними правовими нормами та потребують дослідження різних доказів, тобто зазначені вимоги не можуть розглядатися в одному провадженні.
Згідно з положеннями частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд апеляційної скарги проведено в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Повертаючи позивачу позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що фактично позовні вимоги позивача хоч і сформульовані до одних відповідачів та випливають з правовідносин у сфері законодавства про автомобільний транспорт, проте, підставами виникнення спірних правовідносин сторін є різні акти перевірки, тобто різні підстави та об`єктивні обставини, які належить розглядати окремо, врегульовані різними правовими нормами та потребують дослідження різних доказів, тобто зазначені вимоги не можуть розглядатись в одному провадженні.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною 3 статті 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Згідно з ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи:
1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;
2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);
3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;
4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;
5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);
6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).
Згідно із статтею 172 КАС України встановлено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами:
1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача;
2) одного й того самого позивача до різних відповідачів;
3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.
Об`єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ.
Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.
Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства.
Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.
Про об`єднання справ в одне провадження або роз`єднання позовних вимог, про відмову в об`єднанні справ в одне провадження, роз`єднанні позовних вимог суд постановляє ухвалу.
Справи, що перебувають у провадженні адміністративного суду, в разі об`єднання їх в одне провадження, передаються на розгляд судді, який раніше за інших суддів відкрив провадження у справі.
Якщо провадження у справах було відкрито в один день, справи в разі об`єднання їх в одне провадження передаються на розгляд судді, який першим прийняв рішення про їх об`єднання.
Справи, об`єднані в одне провадження, роз`єднанню не підлягають.
Аналіз вказаних норм законодавства вказує, що обов`язковою умовою повернення позовної заяви на підставі п. 6 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України є порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог та неможливість їх роз`єднання судом у порядку, передбаченому ст. 172 Кодексу адміністративного судочинства України.
З матеріалів справи встановлено, що у позовній заяві ПП «Коровай» просить визнати протиправною та скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті №064153 від 31.03.2026 про застосування адміністративно-господарського штрафу; визнати протиправною та скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті №064154 від 31.03.2026 про застосування адміністративно-господарського штрафу.
Тобто, позивачем заявлені позовні вимоги, які підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, до одних і тих самих відповідачів, а саме до Державної служби України з безпеки на транспорті, Управління державного нагляду (контрорлю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті щодо визнання протиправними, та як наслідок скасування постанов Управління державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу.
Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви із застосуванням п. 6 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України.
При цьому, посилання суду першої інстанції на те, що підставами виникнення спірних правовідносин сторін є різні підстави та об`єктивні обставини, які належить розглядати окремо, колегія суддів вважає помилковими, оскільки ґрунтуються на однаковій правовій кваліфікації порушення – абз. 3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» у зв`язку з порушенням вимог ст. 48 цього закону та стосуються ідентичного характеру порушень (відсутність документів щодо режиму праці та відпочинку водія/тахографічних даних).
Враховуючи вказане, судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не наведено жодного обґрунтування щодо неможливості судом роз`єднати позовні вимоги, відповідно до п. 6 ст. 172 Кодексу адміністративного судочинства України.
Постановою Великої палати Верховного Суду від 05.12.2018 в справі № П/9901/736/18 встановлено, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Крім цього, у низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцією якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.
У справі Bellet v. France Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).
Колегія суддів зазначає, що встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. 
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується положеннями статті 322 КАС України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням «Серявін та інші проти України», та пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень.
Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Враховуючи вищезазначене, дослідивши фактичні обставини та питання права, які лежать в основі цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.
Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при постановленні ухвали про повернення позовної заяви було допущено неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, що є підставою для задоволення апеляційної скарги ПП «Коровай» та скасування ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2026 з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 18, 44, 57, 59, 294, 312, 320, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Коровай" - задовольнити.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2026 року у справі № 440/4325/26 - скасувати.
Справу № 440/4325/26 за позовом Приватного підприємства "Коровай" до Державної служби України з безпеки на транспорті, Управління державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови - направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін