ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

27 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/18419/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),
суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.11.2025 року (головуючий суддя Царікова О.В.) 
в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до відповідачів Військової частини НОМЕР_2 (Відповідач-1) та Військової частини НОМЕР_1 (Відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Військова частина НОМЕР_3 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , 24.06.2025 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідачів Військової частини НОМЕР_2 (Відповідач-1), Військової частини НОМЕР_1 (Відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Військова частина НОМЕР_3 , просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) щодо незастосування при обчисленні та виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, усіх додаткових та одноразових видів грошового забезпечення) за період служби з 01.01.2020 по 07.04.2022 показника розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року;
-зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) грошове забезпечення, за період служби: 
з 01.01.2020 по 31.12.2020 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2020 року; 
з 01.01.2021 по 31.12.2021 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2021 року; 
з 01.01.2022 по 07.04.2022 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2022 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 15.01.2004 № 44;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо незастосування при обчисленні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, усіх додаткових та одноразових видів грошового забезпечення) за період служби з 08.04.2022 по 24.04.2023 показника розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2022 року та на 01 січня 2023 року відповідно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період служби: 
з 08.04.2022 по 31.12.2022 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, січня 2022 року; 
з 01.01.2023 по 24.04.2023 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2023 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходив службу в наступних військових частинах:
- з 22 лютого 2019 року по 07 квітня 2022 року у військовій частині НОМЕР_2 .
- з 08 квітня 2022 року по 24 квітня 2023 року у військовій частині НОМЕР_1 .
04.04.2025 позивач випадково дізнався про можливе порушення його прав, а саме: у період з 01.01.2020 по 24.04.2023 позивачу виплачувався посадовий оклад, оклад за військовим званням, інші щомісячні види грошового забезпечення та низка вищезазначених одноразових виплат, які обраховано виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018, замість необхідного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року. Позивач направив запит до військової частини НОМЕР_2 про перерахунок грошового забезпечення. З наданої відповіді військової частини НОМЕР_2 № 1981/2 від 15.04.2025 вбачається, що військова частина НОМЕР_2 до 01 липня 2022 року перебувала на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_3 та не мала самостійного рахунку і не здійснювала господарську діяльність, тому не має можливості надати необхідні документи та здійснити перерахунок. Таким чином військова частина НОМЕР_2 не виплачувала грошове забезпечення військовослужбовцям до 01.07.2022 та немає інформації про іх розмір, всі фінансові зобов`язання (як то виплата грошового забезпечення, індексацій, компенсацій) військової частини НОМЕР_2 , які виникли з правовідносин до 01.07.2022, необхідно скеровувати до військової частині НОМЕР_3 ». У зв`язку з цим, 22 квітня 2025 року через Міністерство оборони України до військової частини НОМЕР_3 направлено заяву з того ж предмету. Відповіді на вказану заяву не було отримано. Також, 09 квітня 2025 року через Міністерство оборони України до військової частини НОМЕР_1 в інтересах позивача направлено заяву про перерахунок грошового забезпечення. 20 травня 2025 року було отримано відповідь від військової частини НОМЕР_1 № 1806 від 16.04.2025, якою повідомлено, що грошове забезпечення ст. солдату ОСОБА_1 нараховувалось та сплачувалось у повній відповідності до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 Nє 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Враховуюче вищевикладене, отримавши відповіді від військових частин, позивачу стало відомо про те, що грошове забезпечення протягом періоду служби з 01.01.2020 по 07.04.2022 та з 08.04.2022 по 24.04.2023 нараховувалося неналежним чином, крім того Відповідачі відмовилися здійснювати перерахунок, тому він змушений звернутися до суду за захистом порушеного права.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.11.2025 позов - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо незастосування при обчисленні ОСОБА_1 грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, усіх додаткових та одноразових видів грошового забезпечення) за період служби з 01.01.2020 по 07.04.2022 показника розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок ОСОБА_1 грошового забезпечення, за період служби: з 01.01.2020 по 31.12.2020 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2020 року; з 01.01.2021 по 31.12.2021 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2021 року; з 01.01.2022 по 07.04.2022 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2022 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення, за період служби: 
з 01.01.2020 по 31.12.2020 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2020 року; 
з 01.01.2021 по 31.12.2021 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2021 року; 
з 01.01.2022 по 07.04.2022 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2022 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо незастосування при обчисленні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, усіх додаткових та одноразових видів грошового забезпечення) за період служби з 08.04.2022 по 24.04.2023 показника розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2022 року та на 01 січня 2023 року відповідно;
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період служби: з 08.04.2022 по 31.12.2022 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, січня 2022 року; з 01.01.2023 по 24.04.2023 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2023 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачами Військовою частиною НОМЕР_2 (Відповідач-1) та Військової частиною НОМЕР_1 (Відповідач-2) було подано апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. 
Також, згодом Військова частина НОМЕР_1 (Відповідач-2) подала уточнену апеляційну скаргу.
Військова частина НОМЕР_1 (Відповідач-2), вказує, що постановою Кабінету Міністрів України №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” (Постанова №704) врегульований порядок розрахунку посадових окладів та окладів за військове звання військовослужбовців. Згідно абз. 1 п.4 Постанови №704 передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 грн. та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт. Отже, Постанова №704 не вимагає врахування прожиткового мінімуму для працездатних осіб при обчисленні грошового забезпечення. З огляду на принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі, підстав для застосування з 29.01.2020 року до спірних правовідносин, пов`язаних з визначенням грошового забезпечення для перерахунку пенсій особам, звільненим з військової служби, норми п.4 Постанови №704 в попередній редакції до 24.02.2018 (тобто до внесення змін, затверджених постановою КМУ №103) немає.
Військової частини НОМЕР_2 (Відповідач-1), зазначає, що старший солдат військової служби ОСОБА_1 з 22.02.2019 по 07.04.2022 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка до 01.07.2022 знаходилася на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_3 та отримував відповідне грошове забезпечення. Військова частина НОМЕР_2 до 01 липня 2022 року не мала самостійного рахунку і не здійснювала господарську діяльність. Таким чином, військова частина НОМЕР_2 не виплачувала грошове забезпечення військовослужбовцям до 01.07.2022 та не має інформацію про її розмір.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 (Відповідач-2), просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 22.02.2019 по 07.04.2022 проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_2 , виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 07.04.2022 наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 83 від 07.04.2022 у зв`язку з вибуттям до нового місця служби м. Київ.
З 08.04.2012 по 24.04.2023 ОСОБА_1 проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 , виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 24.04.2023 наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 114 від 24.04.2022 у зв`язку з вибуттям до нового місця служби, а саме зарахований у розпорядження начальника НОМЕР_6 навчального центру.
Позивачу на руки видано грошовий атестат із зазначенням нарахованих та виплачених сум грошового забезпечення.
Матеріали справи не містять дані про місце служби позивача на день подання позовної заяви.
Згідно військового квитка позивача серії НОМЕР_7 від 21.10.2016 ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_8 та здійснено запис, що 21.02.2024 позивачу присвоєно військову спеціальність.
У заяві про поновлення строку представником позивача зазначено, що позивач перебуває на службі у ІНФОРМАЦІЯ_1 на день подання вказаної заяви.
09.04.2025 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_2 із заявою про проведення перерахунку та виплати грошового забезпечення за період військової служби з 01.01.2020 по 08.04.2022. У наданій відповіді зазначено, що старший солдат військової служби ОСОБА_1 з 22.02.2019 по 07.04.2022 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка до 01.07.2022 знаходилася на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_3 та отримував відповідне грошове забезпечення. 
Військова частина НОМЕР_2 до 01 липня 2022 року не мала самостійного рахунку і не здійснювала господарську діяльність. Таким чином, військова частина НОМЕР_2 не виплачувала грошове забезпечення військовослужбовцям до 01.07.2022 та не має інформацію про її розмір, тому необхідно звернутися до військової частини НОМЕР_3 .
Також, 09 квітня 2025 року через Міністерство оборони України до військової частини НОМЕР_1 в інтересах позивача направлено заяву про перерахунок грошового забезпечення.
Листом від 16.04.2025 №1806 військова частина НОМЕР_1 повідомила, що під час перебування на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 грошове забезпечення ст. солдату ОСОБА_1 нараховувалось та сплачувалось у повній відповідності до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 Nє 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Таким чином, підстав для проведення перерахунку грошового забезпечення та надання оновленої довідки про розмір грошового забезпечення у військовій частині немає.
Матеріали справи містять заяву представника позивача про перерахунок грошового забезпечення від 22.04.2025 до військової частини НОМЕР_3 , яка направлена через Міністерство оборони України на електронну пошту.
Відповіді на вказану заяву матеріали справи не містять.
Станом на день розгляду справи доказів проведення перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 07.04.2022 та з 08.04.2022 по 24.04.2023, а також усіх додаткових та одноразових видів грошового забезпечення, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 р., Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р., Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р., на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум суду не надано.
Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідачів щодо належного та повного нарахування та виплаті грошового забезпечення.
Суд першої інстанції позов задовольнив частково.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи. 
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірним під час розгляду справи є питання правомірності обчислення складових грошового забезпечення, а також наявності підстав для обчислення компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
Стосовно позовних вимог за період з 01.01.2020 по 07.04.2022 та з 08.04.2022 по 24.04.2023 суд зазначає таке.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ, який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: 
посадовий оклад, оклад за військовим званням; 
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); 
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
За приписами абзацу першого частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Кабінетом Міністрів України 30 серпня 2017 року ухвалено постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» якою, зокрема, затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, додаткові види грошового забезпечення та розміри надбавки за вислугу років, у тому числі військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу. Ця постанова набрала чинності з 01 березня 2018 року.
Відповідно до пункту 4 постанови № 704 у редакції, чинній до 24 лютого 2018 року, розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
У свою чергу додатки 1, 12, 13, 14 до пункту 4 постанови №704 містили примітки, у яких в якості розрахункової величини зазначений розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року).
Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2018 року ухвалено постанову № 103, пунктом 6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, пункт 4 постанови №704 викладено в такій редакції:
« 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».
Таким чином, на момент набрання чинності постановою № 704 (01 березня 2018 року) пункт 4 викладено в редакції змін, викладених згідно із пунктом 6 постанови № 103, а саме: 
« 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Таким чином, станом на 01 березня 2018 року пункт 4 постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року в справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови №103, яким внесено зміни до пункту 4 постанови №704.
Водночас, пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII який набрав чинності 01 січня 2017 року, передбачено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
Положення пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII були чинними як на дату прийняття постанови №704, так і станом на дату набрання законної сили судовим рішенням в справі № 826/6453/18 про визнання протиправним та скасування пункту 6 постанови №103, яким внесено зміни до пункту 4 постанови №704 (29 січня 2020 року), та неконституційними не визнавалися.
Враховуючи юридичну силу законів та підзаконних нормативно-правих актів, яким є постанова №704, місце таких в системі нормативно-правових актів, суд доходить до висновку, що при розв`язанні колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону №1774-VIII та пункту 4 постанови №704, у редакції до внесення змін постановою №103, перевагу слід надати положенням Закону як акту вищої юридичної сили з урахуванням принципу верховенства права, закріпленого у статті 8 Конституції України.
Отже, згідно з постановою №704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є стала величина - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Закон України від 05 жовтня 2000 року №2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, згідно із положеннями статті 1 якого державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.
У свою чергу базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти (стаття 6 Закону № 2017-III).
Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
Згідно з частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються, Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1) та порядок встановлення державних стандартів (пункт 3).
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2189 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення:
дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня;
дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень;
працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - 2102 гривні, з 1 липня - 2197 гривень, з 1 грудня - 2270 гривень;
осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень.
Тобто Закон № 294-ІХ не містить застережень щодо застосування у 2020 році як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року.
Статтею 7 Закону України від 15 грудня 2020 року №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня 2021 року встановлено в сумі 2270,00 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року № 1928-IX установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі6
з 1 січня - 2393 гривні, 
з 1 липня - 2508 гривень, 
з 1 грудня - 2589 гривень, 
а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, працездатних осіб: 
з 1 січня - 2481 гривня, 
з 1 липня - 2600 гривень, 
з 1 грудня - 2684 гривні;
працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів: з 1 січня - 2102 гривні.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року № 2710-IX установлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб - 2684 гривні; 
для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні; 
для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів - 2102 гривні; 
для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень.
Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. 
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
З огляду на визначені в частині третій статті 7 КАС України правила, а також враховуючи те, що з 01 січня 2020 року положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 постанови №704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Закону № 294-IX, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Слід взяти до уваги, що вищезазначені правові висновки викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 500/1886/21 та від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21, від 19 жовтня 2022 року у справі № 400/6214/21.
Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого правильного висновку про безпідставність нарахування позивачу грошового забезпечення за період 01.01.2020 по 07.04.2022 та з 08.04.2022 по 24.04.2023 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.
При цьому оскільки розмір грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а також компенсації невикористаної щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, залежать від розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, то є обґрунтована необхідність перерахунку цих виплат за період з 01.01.2020 по 07.04.2022 та з 08.04.2022 по 24.04.2023.
Разом з тим, суд визнає доречними доводи військової частини НОМЕР_2 стосовно відсутності підстав вважати, що військова частина НОМЕР_2 допустила протиправну бездіяльність у питанні виплатити позивачу перераховану суму грошового забезпечення та інших виплат.
Матеріалами справи підтверджується, що грошове забезпечення позивачу у спірний період з 01.01.2020 по 07.04.2022 нараховувалося військовою частиною НОМЕР_2 , а виплачувалось військовою частиною НОМЕР_3 у зв`язку з тим, що військова частина НОМЕР_2 перебувала на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_3 до 01.07.2022.
Одним з основних принципів адміністративного судочинства відповідно до статті 9 КАС України є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, який полягає у тому, що суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (частина четверта).
Позивачем в межах цієї справи були заявлені вимоги про зобов`язання військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок грошового забезпечення за період служби: з 01.01.2020 по 31.12.2020 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2020 року; з 01.01.2021 по 31.12.2021 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2021 року; з 01.01.2022 по 07.04.2022 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2022 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт.
Оскільки саме військовою частиною НОМЕР_2 здійснювалось нарахування грошового забезпечення, то суд першої інстанції в частині цих позовних вимог задовольняє позов.
З метою належного способу захисту порушеного права, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та зобов`язання військової частини НОМЕР_3 виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення, за період служби: з 01.01.2020 по 31.12.2020 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2020 року; з 01.01.2021 по 31.12.2021 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2021 року; з 01.01.2022 по 07.04.2022 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2022 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт.
Щодо позовних вимог в частині виплати компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 за № 44 цей порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.
Пунктом 2 Порядку № 44 передбачено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Згідно з пунктом 4 Порядку №44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Аналіз наведених положень Порядку №44 дає підстави для висновку, що виплата грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, здійснюється за умови виплати грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат.
Отже, Порядком № 44 передбачено виплату грошової компенсації лише при виплаті грошового забезпечення, з якого утримуються відповідні податки.
Ураховуючи те, що судом застосовано спосіб захисту порушеного права позивача у вигляді зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення, за період служби з 01.01.2020 по 07.04.2022 та з 08.04.2022 по 24.04.2023 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на відповідний рік, розмір якої відповідач повинен обчислити самостійно, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування такої компенсації, оскільки виплати спірних сум позивачеві ще не здійснено.
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 28.11.2023 у справі № 420/18163/21.
Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про зменшення витрат на правничу допомогу (400грн з кожного відповідача).
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачем та нормами законодавства, що регулює дані правовідносини. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.11.2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в силу ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова 

суддя Л.А. Божко 

суддя О.М. Лукманова