ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6634/26 Справа № 214/2246/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С.І. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 214/2246/26
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О..
суддів Акуленка В.В., Бондар Я.М.
сторони:
позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»
відповідач ОСОБА_1 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2026 року, яке ухвалено суддею Сіденком С.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, 
УСТАНОВИВ:
В березні 2026 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову зазначено, що 06 листопада 2018 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Анкета-Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом відповідача у Анкеті-Заяві. 
Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі.
Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, станом на 15 лютого 2026 року, відповідач має заборгованість в загальному розмірі 43 761,81 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту, яку позивач просив стягнути з відповідача, та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2026 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 листопада 2018 року у розмірі 43 761,81 грн та судовий збір у розмірі 2 662,40 грн. 
В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що при винесенні рішення судом порушені норми матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи і ухвалене необгрунтоване, незаконне рішення суду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не довів факт укладення повноцінного кредитного договору, не надав належних доказів фактичного отримання кредитних коштів, в матеріалах справи відсутній розрахунок по кожній картці та не розмежовано тіло кредиту, проценти, штрафи - не зазначено порядок їх нарахування. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу відповідача - залишити без задоволення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приват Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 06 листопада 2018 року про приєднання до Умов та Правил надання послуг, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. У заяві зазначено, що підписанням цієї заяви ОСОБА_1 приєднується до розділу «Загальна положення», підрозділів «Кредитні картки», «Поточні рахунки», «Використання картки», «Віддалені канали обслуговування», «Оплата частинами та Миттєва розстрочка», «Миттєва розстрочка. Кредит готівкою.» Умов та Правил надання банківських послуг акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», що розміщені в мережі Інтернет за адресою: https://privatbank.ua/terms, в редакції, чинній на дату підписання цієї Заяви, які разом становлять Договір банківського рахунка, приймає всі права та обов`язки, встановлені в цьому Договорі та зобов`язується їх належним чином виконувати.
Відповідно до вказаної анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну карту, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 48 000 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку та випискою по рахунку. Для отримання доступу до рахунку та використання кредитного ліміту відповідач отримав згідно довідки про видані картки, кредиту карту НОМЕР_1 , строком дії 10/22. 
Відповідач не лише отримав кредитну карту, а й визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на виконання укладеного договору та його умов, в тому числі щодо сплати відсотків. В процесі користування рахунком відбулася зміна відсоткової ставки на 42 % річних. 
До кредитного договору позивач додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua).
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 взятого на себе зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим має заборгованість в розмірі: 43 761,81 грн., яка складається з заборгованість за тілом кредиту.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову, суд виходив з тих обставин, що ОСОБА_1 , у зв`язку з порушення умов кредитного договору, має перед банком не погашену заборгованість в розмірі 43 761,81 грн.
З такими висновками колегія суддів не може повністю погодитись, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст.81 ЦПК України).
Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Анкети-Заяви від 06 листопада 2018 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк.
В анкеті-заяві відсутня інформація яку саме ОСОБА_1 виявив бажання оформити на своє ім`я банківську картку та суму бажаного кредитного ліміту.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
Згідно зі ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Національний Банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 30 грудня 1998 року № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 18 червня 2003 року № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Як слідує з матеріалів справи, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, надані наступні докази: розрахунок заборгованості, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк, Витяг з Умов і Правил надання банком послуг.
Однак, Анкета-заява та Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» від 02 серпня 2021 року не містять доказів того, що ОСОБА_1 ознайомлений з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку» та «Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку», у редакціях, які були чинними станом на дату підписання Анкети-заяви.
Крім того, у Анкеті-заяві від 06 листопада 2018 року відсутні відомості про те, яку саме картку має намір отримати ОСОБА_1 , не зазначена сума кредитного ліміту та процентна ставка за користування кредитом.
Також, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Надана АТ КБ «ПриватБанк» виписка по рахунку відповідача за період з 06 листопада 2018 року по 06 лютого 2026 року, свідчить про те, що відповідач дійсно отримував кредитні кошти в АТ КБ «ПриватБанк», користувався ними та здійснював їх погашення. 
При цьому слід зауважити, що розрахунок заборгованості відповідача за кредитом необхідно здійснювати по виписці з рахунку відповідача та враховувати лише фактичні витрати відповідача, які останній здійснював за допомогою виданої йому позивачем кредитної картки, та в рахунок заборгованості за кредитом не має враховувалось списання, нарахування та сплата відсотків за користування кредитом, оскільки між сторонами не було погоджено як розмір таких відсотків, так і не погоджено те, що вказані відсотки за користування кредитом мають зараховуватися позивачем до заборгованості за тілом кредиту. 
З виписки по рахунку вбачається, що відповідач по справі використав 645 678,12 грн кредитних коштів. При цьому погашено ним було 601 916,31 грн. Тобто, згідно виписки, фактично використаними коштами є 43 761,81 грн (645 678,12 грн - 601 916,31 грн) Разом з тим, відповідачу безпідставно нараховувались відсотки за користування кредитними коштами, і вказані відсотки першочергово погашались Банком при поверненні відповідачем кредитних коштів, загальна сума таких відсотків становить 34 454,41 грн, які не є фактично використаними грошовими коштами. При цьому, з виписки за договором № б/н вбачається, що 23 січня 2026 року банком здійснено повернення процентів, нарахованих за кредитом військовослужбовця в розмірі 6 709,18 грн. Тому, загальна сума відсотків, які не є фактично використаними грошовими коштами, становить 24 744,82 грн. 
Тому колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлена сума заборгованості за тілом кредиту є необґрунтованою, а стягненню підлягає різниця між заявленою банком сумою заборгованості за кредитом, сумою внесених відповідачем коштів для погашення кредитної заборгованості та сумою нарахованих банком відсотків, які були погашені за рахунок кредитних коштів та коштів внесених позичальником на погашення кредиту, яка становить 19 017 грн. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2026 року слід змінити, зменшивши суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 06 листопада 2018 року, стягнуту з  ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» з 43 761,81 грн до 19 017 грн. Крім того, пропорційно задоволених позовних вимог позивача, зменшенню підлягає і стягнутий судом першої інстанції судовий збір з 2 662,40 грн до 1 156,96 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що банк уклав з ОСОБА_1 кредитний договір та надав йому у тимчасове користування грошові кошти на умовах їх повернення, по мірі витрачання. Позичальник умови договору належним чином не виконував, оскільки кредитні кошти витратив, після чого їх кредитору в повному обсязі не повернув.
Відповідно до вимог т. 141 ЦПК України, оскільки ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року, відповідачу ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору в розмірі 3 993,60 грн за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави, пропорційно до задоволення апеляційної скарги, підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 258,16 грн, в той час як з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 735,44 грн.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2026 року змінити, зменшивши суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 06 листопада 2018 року, стягнуту з  ОСОБА_1 на користь Комерційний банк «ПриватБанк» з 43 761,81 грн до 19 017 (дев`ятнадцять тисяч сімнадцять) грн.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2026 року змінити, зменшивши розмір судового збору, стягнутого з  ОСОБА_1 на користь Комерційний банк «ПриватБанк» з 2 662,40 грн до 1 156 (одна тисяча сто п`ятдесят шість) грн 96 коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в сумі 2 258 (дві тисячі двісті п`ятдесят вісім) грн 16 коп за подання апеляційної скарги.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1 735 (одна тисяча сімсот тридцять п`ять) грн 44 коп за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 29 червня 2026 року.

Головуючий:

Судді: