Справа № 752/7181/24 
Провадження № 2/752/417/26 
РІШЕННЯ
Іменем України

27 травня 2026 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Слободянюк А.В.,

секретаря судового засідання - Пулинець Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коровайко Оксана Сергіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Москаленко Наталія Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Козаєва Наталія Михайлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Кузьменко Юлія Володимирівна, про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельної ділянкою, скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2024 року Київська міська рада звернулась до суду з наведеним позовом, в якому просить суд усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом:
- скасування рішення приватного нотаріуса Кузьменко Юлії Володимирівни про державну реєстрацію права власності від 28.04.2021 № 57922295 на Об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 503611180000) за ОСОБА_1 ; 
- припиненням права власності за ОСОБА_1 на Об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 503611180000) за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язання ОСОБА_1 знести об`єкт самочинного будівництва: житлову будівлю, загальною площею 30 кв.м. та повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 0,0535 га (кадастровий номер 8000000000:82:243:0004), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з приведенням її у придатний для використання стан.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що зДержавного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коровайко О. С. (далі - державний реєстратор Коровайко О.С.) прийнято рішення від 17.11.2014 № 17269301 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 30 кв.м, а саме: житловий будинок (далі - об`єкт нерухомого майна), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для винесення рішення державного реєстратора стало рішення Брянківського міського суду Луганської області у справі № 410/1464/14-ц (№ 2-410/471/14-ц) від 20.05.2014. 
Надалі, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Козаєвою Н.М. прийнято рішення від 19.02.2015 № 19471381 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за ОСОБА_3. зареєстровано право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 30 кв.м, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою:  АДРЕСА_1 . Підставою для винесення даного рішення став договір купівлі-продажу від 19.02.2015, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. за № 586. 
У подальшому, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Кузьменко Ю.В. 28.04.2021 прийнято ряд рішень від № 57922295 та № 57922295 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 30 кв.м, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для винесення даних рішень стали договори купівлі-продажу №№ 280, 281 від 28.04.2021, зареєстровані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В.
Зазначений об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці площею 0,0535 га (кадастровий номер 8000000000:82:243:0004) за адресою: АДРЕСА_1 . 
При цьому, Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 під будівництво ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3., ні ОСОБА_1 , ні іншим юридичним чи фізичним особам у власність чи користування не приймала. 
Повідомляє, що відповідач ОСОБА_4 з 2021 року до середини 2023 року звертався до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) (далі - Департамент) з клопотаннями щодо видачі рішення Київської міської ради про передачу/відведення земельної ділянки у власність за адресою: АДРЕСА_1 , а також щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проте, дозволу ОСОБА_1 не отримав, про що був неодноразово повідомлений листами-відповідями (зауваженнями) від Департаменту. 
Зауваження щодо підготовки рішення про відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 були обумовлені тим, що відповідач систематично не обґрунтовував правомірність розташування житлового будинку (садибного типу) на земельній ділянці, оскільки відповідно до растрів аерофотознімання, станом на 2014 рік, та матеріалів проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на підставі якого було сформовано дану земельну ділянку, об`єкт нерухомого майна був відсутній, що суперечить інформації, яка міститься в матеріалах даної документації та систематично не надавав підтверджуючі документи, передбачені чинним законодавством у тому числі що підтверджують прийняття об`єкта нерухомості в експлуатацію. 
Водночас, департамент повідомляв відповідача, що під час розгляду зазначеного клопотання та доданих до нього документів встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:82:243:0004 сформована та зареєстрована в Державному земельному кадастрі на підставі проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Рішення Київської міської ради про затвердження зазначеного проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не приймалось.
У зв`язку з тим, що Київська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі земельної ділянки ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3., ні ОСОБА_1 , ні іншим фізичним чи юридичним особам, вбачається, що рішення державного реєстратора Коровайко О.С. від 17.11.2014 № 17269301, рішення приватного нотаріуса Козаєвої Н.М. від 19.02.2015 № 19471381 та ряд рішень приватного нотаріуса Кузьменко Ю.В. від 28.04.2021 № 57922295, щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна призводять до незаконного набуття прав на земельну ділянку, а отже остання державна реєстрація підлягає скасуванню.
Позивач стверджує, що право власності на об`єкт нерухомого майна ОСОБА_2 набула на підставі неналежних документів на самовільно зайнятій земельній ділянці, яка належать на праві власності територіальній громаді міста Києва і є комунальною власністю, а отже не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності на його майбутнє відчуження, зокрема шляхом передачі його іншій стороні, а саме, шляхом продажу ОСОБА_3., а в подальшому продажу відповідачу ОСОБА_1 . При цьому, укладення договорів купівлі-продажу щодо самочинно збудованого нерухомого майна, а також здійснення відносно нього державної реєстрації прав, не змінюють правовий статус нерухомості як самочинно збудованої. Існування договорів купівлі-продажу та реєстрацій права власності на спірний об`єкт нерухомості, перешкоджають Київській міській раді у реалізації від імені територіальної громади володіти і розпоряджатися земельною ділянкою через незаконне розміщення на ній майна. 
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 09.04.2024 позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків позову.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 29.04.2024 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19.11.2024 задоволено клопотання представника позивача Київської міської ради та витребувано з Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) відповідну інформацію щодо державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, відкладено проведення підготовчого судового засідання.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11.03.2025 задоволено клопотання представника позивача Київської міської ради та витребувано з Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) інформацію щодо державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, відкладено проведення підготовчого судового засідання.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 09.07.2025 закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті.
02.12.2024 від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому, не погоджуючись із позовними вимогами Київської міської ради, повідомляє, що не відповідають дійсності твердження позивача про недобросовісність намірів відповідача, оскільки ще з 2021 року між позивачем та відповідачем існували правовідносини щодо виділення земельної ділянки у власність відповідача. Зокрема, позивач листом від 27.02.2024 № 05702-2649 повідомив відповідача про те, що позивач вважає можливим внести відповідні відомості щодо земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:82:243:0004 до земельного кадастру. Вказані обставини свідчать про те, що позивач свідомо, знаючи про перешкоду у відведенні земельної ділянки у власність відповідача, протягом трьох років вводив в оману останнього шляхом імітування здійснення процедури, необхідної для такого відведення.
Повідомляє, що право власності на спірний об`єкт нерухомості і супутнє з ним право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 набула на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області. Доказів щодо нікчемності судового рішення позивачем не надано. Відповідач, як правонаступник ОСОБА_5 щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, має правомірні очікування щодо його права власності, оскільки ОСОБА_5 було дотримано всіх вимог законодавства. Вказується, що надані позивачем аерофотозйомки не є доказом того, що об`єкт нерухомості був новоствореним майном, оскільки на знімку за 2014 рік не видно об`єкта нерухомого майна. А тому, робить висновок, що позивачем не надано доказів, що об`єкт нерухомості у 2014 році був саме новоствореним майном. Надані позивачем документи свідчать про те, що об`єкт нерухомості було збудовано у 1992 році, тобто у період, коли індивідуальні (садибні) житлові будинки не підлягали проходженню процедури прийняття в експлуатацію.
10.12.2024 позивач Київська міська рада надала відповідь на відзив на позовну заяву, в якій підтримано доводи, наведені у позовній заяві. Не погоджуючись з доводами сторони відповідача стосовно того, що спірний будинок було побудовано у 1990 році у зв`язку з чим не потребувалось отримання дозвільних документів для об`єктів, які побудовано до 05.08.1992, посилається на те, що відповідачем не надано будь-яких доказів, зокрема, наявності технічного паспорту про проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна. Не надано також доказів щодо наявності у відповідача та у попередніх власників речових прав на земельну ділянку, яка належить на праві власності територіальній громаді міста Києва та на якій побудовано спірний будинок. Будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою. 
Крім того, автоматичність переходу права власності на земельну ділянку, про яку зазначає відповідач, можлива лише уразі, якщо у відчужувача такого об`єкта нерухомого майна, вже було оформлене право власності на земельну ділянку, і ніяким чином інакше.
Щодо аерофотозйомків повідомляє, що з використанням веб-сервісу Google Maps встановлено, що станом на 2024 рік на спірній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 збудований об`єкт нерухомості майна. Одночасно додатком для користувачів Google Maps, Google Earth Pro встановлено, що на земельній ділянці за вказаною адресою виявлено перші ознаки наявності будівлі (споруди) почали відображатися у 2014 році шляхом розміщено невстановленого призначення об`єкта нерухомого майна.
Київською міською радою не приймалось рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність чи користування відповідачу чи іншій особі для будівництва відповідно і об`єкт нерухомості на даній ділянці є самочинним. Державний реєстратор, який прийняв рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20.05.2014 № 410/1464/14-ц (№ 2-410/471/14-ц), не перевірив реальне існування такого рішення, чим порушив Закон «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та порушив п. 49 Порядку державної реєстрації на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868.
08.12.2025 стороною відповідача була надана заява про застосування позовної давності, в якій представник пояснює, що даний позов є віндикаційним позовом в силу ч. 2 ст. 391 ЦК, де вказано, що якщо органом державної влади, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу. Зокрема, в 2014 році органом судової влади було прийняте рішення (Брянківським міським судом Луганської області), спрямоване на відчуження будинку в результаті якого набувачем будинку став відповідач.
Про існування забудови на земельній ділянці, що належить позивачу на праві власності, останньому стало відомо щонайменше з 2019 року. Зокрема, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:82:243:0004, що розташована по АДРЕСА_1 ) № НВ-681228702020 від 20.08.2020, проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки існував ще 28.08.2019. Отже, початком перебігу строку позовної давності у цій справі є 28.08.2019, останній день такого строку - 30.06.2023, проте позивач звернувся до суду лише 29.03.202, тобто із порушенням строку для звернення до суду.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, та просив їх задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача щодо задоволення позовної заяви заперечувала з підстав, викладених у заявах по суті, просила відмовити у задоволені позову.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про судовий розгляд повідомлялись у спосіб, встановлений ст. 128 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши представників позивача та відповідача, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Судом встановлено, що 17.11.2014 державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коровайко О.С. на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20.05.2014 у справі № 401/1464/14-ц, № 2-410/471/14 прийнято рішення № 17269301 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 30 кв.м, а саме: житловий будинок (далі - об`єкт нерухомого майна), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
19.02.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Козаєвою Н.М. прийнято рішення № 19471381 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 586 від 19.02.2015 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Кузьменко Ю.В. від 28.04.2021 № 57922295 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 30 кв.м, а саме: 1/2 житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрацію здійснено на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2021, зареєстрованого в реєстрі за № 280.
Також рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Кузьменко Ю.В. від 28.04.2021 № 57922295 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 30 кв.м, а саме: 1/2 житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрацію здійснено на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2021, зареєстрованого в реєстрі за № 281.
Отже, станом на дату звернення позивача до суду із даним позовом, на підставі двох договорів купівлі-продажу від 28.04.2021, єдиним власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є відповідач ОСОБА_1 .
Листом Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 03.07.2023 № 062/14-8851 (И-2023) на запит Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), повідомило, що буд. АДРЕСА_1 на праві власності не реєструвалось. 
Також на запит Головного управління юстиції у м. Києві Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 10.11.2014 ПБ-2014 № 5013 повідомило, що буд. АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстровано.
Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація листом № 100-11824 від 03.10.2023 повідомила, що жодного питання щодо присвоєння поштової адреси житловому будинку на АДРЕСА_1 не опрацьовувалось, жодних звернень не надходило.
Згідно витягу з Державного земельного кадастру від 20.07.2020, відділом у Віньковецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області на підставі проекту землеустрою від 28.08.2019 щодо відведення земельної ділянки за заявою ОСОБА_6 20.07.2020, зареєстровано земельну ділянку площею 0,0535 га (кадастровий номер 8000000000:82:243:0004), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Категорія земель: землі житлової та громадської забудови; цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Звертаючись до суду із позовом, позивач повідомив, що до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) починаючи з 2021 року та до середини 2023 року до приймальні Київської міської ради з земельних питань надходили заяви дозвільного характеру та відповідні клопотання відповідача ОСОБА_1 щодо видачі рішення Київської міської ради про передачу/відведення земельної ділянки у власність за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, дозвіл відповідач не отримав, про що був неодноразово повідомлений листами-відповідями (зауваженнями) від Департаменту. 
За матеріалами справи, листом № 05702-2649 від 27.02.2024 Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) повідомляв ОСОБА_1 про розгляд проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0535 га з кадастровим номером 800000000:82:243:0004, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та погодив внесення відповідних відомостей до Міського земельного кадастру. Також повідомив, що надання земельної ділянки можливе за умови дотримання вимог земельного кодексу України, інших нормативних актів у сфері регулювання земельних відносин та у сфері містобудівної діяльності.
Також департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) листом № 0570202/1-4436 від 02.04.2024, розглянувши звернення відповідача ОСОБА_1 від 06.02.2024 щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , повідомив, що за інформацією, яка міститься в Міському земельному кадастрі, на земельній ділянці, яка запроєктована до відведення за матеріалами аерофотозйомки за 2019 рік, житловий будинок відсутній. Запропоновано надати правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельній ділянці; надати підставу присвоєння житловому будинку поштової адреси: АДРЕСА_1 .
Звертаючись до суду із позовом, Київська міська рада вказувала на те, що будинок АДРЕСА_1 є об`єктом самочинного будівництва, так як збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та без відповідного документа, який надавав право виконувати будівельні роботи. Земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:82:243:0004, площею 0,0535, за адресою: АДРЕСА_1 , розташована у межах міста Києва та не перебуває у приватній та державній власності, у зв`язку з чим, в силу закону, є комунальною власністю територіальної громади міста в особі Київської міської ради.
Так, загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).
Так, власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України).
Власники земельних ділянок зобов`язані дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон (пункт «е» частини першої статті 91 ЗК України).
Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (частини перша та друга статті 103 ЗК України).
Самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними (стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).
Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (частини перша - третя статті 212 ЗК України).
Саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону, права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Отже самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї
Зайняття земельної ділянки з порушенням ЗК України слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності відповідної територіальної громади. У такому разі вимогу про зобов`язання звільнити земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки комунальної власності (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.11.2021 року у справі № 350/1969/14, Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.06.2024 у справі № 363/3553/20).
Відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач) (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 (пункт 177)).
Так, підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 в справі № 910/18560/16 (провадження № 61-12-143гс18)).
Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно із частинами першою, другою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина перша та друга статті 376 ЦК України).
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).
На об`єкт самочинного будівництва не виникає право власності як на нерухому річ (згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього). Зміна правового режиму самочинного будівництва може бути здійснена виключно на підставі рішення суду в порядку, встановленому статтею 376 ЦК України.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника земельної ділянки, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
За змістом статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Відповідно до частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на необхідності застосування певних стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає відповідний розподіл та покладання тягаря доказування на сторони певним чином. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Із матеріалів справи вбачається, що для проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , державному реєстратору було надано рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20.05.2014, ухвалене у справі №401/1464/14-ц (провадження № 2-410/471/14).
У подальшому, державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3. 19.02.2015 була здійснена державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Козаєвою Н.М. на підставі договору купівлі - продажу від 19.02.2015, зареєстрованого в реєстрі за № 586. 
Після чого, право власності на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 згідно укладених між ними 28.04.2021 договорів купівлі - продажу, на підставі яких за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно рішеннями приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Кузьменко Ю.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.04.2021 № 57922295.
Відтак ОСОБА_1 , як добросовісна особа, яка придбала нерухоме майно у власність, покладався на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
За відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17).
Судом встановлено, що відповідно до матеріалів реєстраційної справи № 503611180000 рішенням Брянківського міського суду Луганської області від 20.05.2014, ухваленим у справі № 410/1464/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визнання договору дійсним та стягнення боргу, та за зустрічним позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_8 до ОСОБА_2 і ОСОБА_7 про визнання права власності, задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_8 . Визнано Договір позики від 09.08.2011, Додаток № 1 від 26.08.2011 до Договору позики, Договір застави від 26.08.2011, Додаток № 2 від 05.09.2011 до Договору позики, Договір застави від 05.09.2011, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , дійсними. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок загальною площею 30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_8 право власності на житловий будинок, загальною площею 40, кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 .
У мотивувальній частині рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20.05.2014 судом було встановлено, що 26.08.2011 між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено договір застави нерухомого майна, відповідно до якого предметом застави була належна ОСОБА_7 житлова будівля за адерсою: АДРЕСА_1 .
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
Правопорядок не може допускати ситуації, коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (постанова Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 442/3663/20 (провадження № 61-6501св21)).
Отже, обставини, встановлені судом у цивільній справі №410/1464/14-ц щодо належності спірного нерухомого майна (житлового будинку загальною площею 30, кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ) ОСОБА_7 та набуття на підставі цього рішення ОСОБА_2 права власності на спірний будинок створює преюдицію для справи, що розглядається.
Крім того, як було заначено вище, ОСОБА_1 набув право власності на спірний житловий будинок від ОСОБА_3., право власності на яке державним реєстратором було зареєстроване у встановленому законом порядку на час його відчуження відповідачу.
Отже, встановлені під час перегляду справи обставини свідчать про те, що право власності на житловий будинок, загальною площею 30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстроване за ОСОБА_1 на законних підставах, та він є добросовісним набувачем даного будинку.
Відомості про те, що спірний житловий будинок може бути самочинним будівництвом, у відповідача були відсутні. Крім того, укладаючи договори купівлі - продажу у приватного нотаріуса, у відповідача були законні сподівання на те, що угоди укладаються ним у відповідності до вимог закону, оскільки дані питання перевіряє саме нотаріус, якій посвідчує дані угоди.
Дійсно, із матеріалів справи вбачається, що Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 під будівництво юридичним чи фізичним особам у власність чи користування не приймала, однак суд вважає, що відповідач, законно набувши право власності на спірний житловий будинок, наділений законним правом набуття у власність земельної ділянки, на якій розміщений даний будинок без зміни її цільового призначення, а вимога позивача про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельної ділянкою шляхом знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, грубо порушує право відповідача на власність, оскільки житловий будинок придбаний ним у відповідності до діючих вимог закону, з урахуванням відомостей про державну реєстрацію речового права на це нерухоме майно, на які він покладався на час купівлі спірного житлового будинку.
Так, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5.12.2018 у справі № 713/1817/16-ц).
Як було зазначено, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (частина перша статті 377 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Частина друга статті 120 ЗК України закріплює принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За приписом цієї частини визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на відповідні житловий будинок, будівлю чи споруду (див висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 12.10.2016 у справі № 6-2225цс16).
Перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою (див. пункт 7.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4.12.2018 у справі № 910/18560/16).
Іншими словами, з моменту переходу права власності на розташоване на земельній ділянці нерухоме майно до нового власника у правовідносинах користування земельною ділянкою, на якій знаходиться це майно, відбувається фактична заміна землекористувача: права й обов`язки землекористувача переходять до нового власника відповідного нерухомого майна.
Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (див. пункти 8.16 і 8.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4.12.2018 у справі № 910/18560/16).
Категорії земель за основним цільовим призначенням визначає стаття 19 ЗК України. Однією з таких категорій є землі житлової та громадської забудови (пункт «б» частини першої вказаної статті). До них належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування (стаття 38 ЗК України).
За наявності судового рішення, яке набрало законної сили, в якому встановлено наявність права на житло, не може бути не враховано судом під час розгляду цієї справи.
За наведених вище обставин справи суд вважає, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем зазначеного будинку, набувавши право власності на житловий будинок, ОСОБА_1 вправі був покладатися на відомості про речові права на нерухоме майно, згідно яких право власності на придбаний ним будинок було спочатку зареєстровано за ОСОБА_2 , а потім за ОСОБА_3.
Перевіряючи дотримання принципу пропорційності легітимній меті, тобто розумного співвідношення між інтересами суспільства й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності та право на повагу до житла, колегія суддів вважає за необхідне врахувати не тільки поведінку відповідача, а й поведінку (дії і бездіяльність) органів влади.
У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).
Споживач послуг органу місцевого самоврядування законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті в межах компетенції.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Позбавлення права власності має бути здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника.
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №521/8368/15, від 18.03.2020 у справі 199/7375/16 та від 20.05.2020 у №199/8047/16.
У цьому аспекті заслуговує на увагу рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо застосування гарантій, визначених у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. У пунктах 70-71 зазначеного рішення наголошено, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Потреба державного органу виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
У рішенні ЄСПЛ від 11 січня 2024 року у справі «Шмакова проти України» зазначено, що «така ситуація порушує питання за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з вимогою дотримання суспільних інтересів (рішення у справі «Вассалло проти Мальти» (Vassallo v. Malta), заява № 57862/09, пункт 43, від 11 жовтня 2011 року). При цьому Суд також розглядатиме пропорційність заходу. Суд повторює, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), пункт 45 з подальшими посиланнями).».
Тобто особа у взаємовідносинах із суб`єктами владних повноважень може презюмувати, що їх рішення та дії відбуваються в межах законодавчого поля і на таку особу не покладено обов`язку перевіряти саме законність дій відповідних органів влади чи місцевого самоврядування. Це є виключно правом приватної особи.
Перекладати тягар відповідальності на фізичних осіб, які обґрунтовано сподівалися на правомірність дій державного реєстратора не відповідає засадам, закріпленим, як у Конституції України, так і в міжнародних актах з прав людини та прецедентній практиці ЄСПЛ, та тягне можливість зловживання своїми правами органами державної влади та місцевого самоврядування.
Отже, у разі задоволення позову обов`язки органу влади чи місцевого самоврядування з дотримання законодавства перекладаються на фізичну особу.
Крім цього, на фізичну особу покладається за будь-яких обставин тягар перевірки та ревізування рішень органу влади чи місцевого самоврядування, чим скасовується презумпція правомірності таких рішень, що суперечить вимогам частини другої статті 19 Конституції України, та є надмірним тягарем, що покладається на приватну особу у правовідносинах з органом, який наділений владними повноваженнями та який має відповідні інструменти і зобов`язаний діяти відповідно до вимог закону.
Суд бере до уваги, що право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_2 ще у 2014 році. Таке право власності у подальшому здійснювалося неодноразово, про що вносилися відповідні відомості державними реєстраторами. Проте лише у 2024 році позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
Суд зазначає, що позбавлення відповідача спірного житлового будинку без відповідної майнової компенсації, незалежно від того, чи заявляв про неї відповідач, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні землею та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх бездіяльності та/або неправомірних дій.
Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на власність без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 45). ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Аналогічного висновку дійшов ЄСПЛ у рішенні від 11 січня 2024 року у справі «Шмаков проти України», де суд підкреслив, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам (пункт 17).
У рішенні «НА і інші проти Туреччини» (NA AND OTHERS v.TURKEY) від 15 лютого 2006 року (заява № 3745/97) було встановлено, що заявники були позбавлені свого майна «в суспільних інтересах», оскільки було загальновизнано те, що спірна земля, на якій відбувалось будівництво готелю, була на березі моря і була частиною пляжу, громадської зони, відкритої для всіх. Таким чином, позбавлення власності переслідувало законну мету. Разом із тим ЄСПЛ наголосив, що заволодіння майном без сплати суми, яка розумно відповідає його вартості, зазвичай становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність компенсації може вважатися виправданою лише згідно зі статтею 1 Першого протоколу. за виняткових обставин (Настоу проти Греції (№ 2), № 16163/02, § 33, 15 липня 2005 року, Ян та інші проти Німеччини [ВП], № 46720/99, 72203/01 та 72552/ 01, § 111, ECHR 2005, рішення у справі «Святі монастирі проти Греції» від 09 грудня 1994 року, № 35, § 71).
Поняття «житло» в контексті статті 8 Конвенції охоплює місце, облаштоване особою як її дім, навіть якщо його заснування не відповідало чинному законодавству.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, приписи закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку відповідача, до того ж без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, що позивачем не було запропоновано, становитиме непропорційне втручання держави у право відповідача на повагу до житла та мирного володіння цим майном і призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 8 цієї Конвенції, покладе на відповідача надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою цього житла.
Таким чином, ураховуючи, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем права власності на спірний житловий будинок, що не спростовано позивачем, а знесення житлового будинку відповідача становитиме непропорційне втручання органу місцевого самоуправління (держави) у право відповідача на повагу до житла та мирного володіння цим майном, а також покладе на нього надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою цього житла, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Київської міської ради у повному обсязі з наведених вище підстав.
Згідно ч. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Отже, відповідно до положення ст.141 ЦПК України, судові витрати необхідно залишити за позивачем. 
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коровайко Оксана Сергіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Москаленко Наталія Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Козаєва Наталія Михайлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Кузьменко Юлія Володимирівна, про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельної ділянкою, скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, - відмовити.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Інформація про учасників справи:
Позивач - Київська міська рада, адреса: вул. Хрещатик, буд. 36, м. Київ, 01044, код ЄДРПОУ 22883141.
Відповідач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Третя особа - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Третя особа - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 . 
Третя особа -  ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_7 , РНОКПП  НОМЕР_4 .
Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Козаєва Наталія Михайлівна, адреса: м. Київ, вул. Олексадри Мишуги, буд. 7-А.
Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Кузьменко Юлія Володимирівна, адреса: вул. Саксаганського, буд.119, прим.17, м.Київ,01032.
Третя особа - Державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коровайко Оксана Сергіївна, адреса: м. Київ, провул. Музейний, буд. 2-Д.
Повний текст судового рішення складений 27 травня 2026 року.

 Суддя    А.В. Слободянюк