КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/7743/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Київ
Справа № 758/9341/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., 
за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року, постановлену у складі судді Петрова Д.В.,
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, залишено без задоволення.
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити заяву.
Вважає, що суд не врахував ті обставини, що заявник проживає разом з дітьми та колишньою дружиною, повністю матеріально утримує дітей з моменту їх народження, піклується про них та приймає участь у їх вихованні та розвитку, про що свідчать матеріали справи.
Вказує, що станом на 02 жовтня 2024 року за виконавчим провадженням № НОМЕР_1, відкритим на підставі судового наказу Подільського районного суду міста Києва про стягнення аліментів на утримання дітей на користь ОСОБА_2 , заборгованість ОСОБА_1 складає 89 303 грн. 43 коп., що унеможливлює подальше належне забезпечення двох малолітніх дітей, оскільки йому необхідно сплачувати заборгованість колишній дружині за оскаржуваним судовим наказом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду - залишити без змін.
Погоджується з висновками суду про те, що заявник допустив похибку у способі захисту, тому наведені у справі обставини не відповідають процесуальним та матеріальним підставам, передбачених ч. 2 ст. 432 ЦПК України для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Заявник намагається не виправити помилку у виконанні рішення, не довести припинення обов`язку який виник, а оскаржує його законність, що не є предметом розгляду у межах ст. 432 ЦПК України.
Вважає, що факт сумісного проживання заявника з дітьми не є тотожним фактичному утриманню дітей у грошовій формі, а витрати на їжу дітей, приймання участі у їх вихованні, відвідування гуртків та школи, не позбавляє заявника від виконання судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей у встановленому судом розмірі.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити з викладених у ній підстав.
В судовому засіданні стягувач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 заперечили проти доводів і вимог апеляційної скарги, просили відмовити в її задоволенні, ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та представника стягувача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що апелянтом не доведено існування матеріально- та процесуально-правових підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає фактичним обставинам і нормам процесуального права.

За змістом статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч.5 ст.183 СК України той з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч. 1ст. 191 СК України).
Статтею 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
За частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно з частинами першою, другою статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.
Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.
Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22 (провадження № 61-9190ав22).
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа. 
Зазначених висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20, від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001, провадження № 61-1762ав22.
Таким чином підставою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, є помилка при його видачі або припинення обов`язку за правомірно виданим виконавчим документом.
З матеріалів справи вбачається, що судовим наказом Подільського районного суду міста Києва від 17 серпня 2023 № 758/9341/23 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітків (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10.08.2023 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Підставою для видачі судового наказу у заяві від 10 серпня 2023 року стягувач ОСОБА_2 зазначала ті обставини, що сторони проживають окремо, в тому числі окремо від боржника разом з матір`ю проживають діти ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 . Боржник ОСОБА_1 добровільно свого обов`язку по утриманню малолітніх дітей не виконує. 
В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду міста Києва із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, в обґрунтування якої зазначив, що повністю та всебічно утримує дітей, забезпечує їх побутові та матеріальні потреби. Протягом останніх десяти років він постійно мешкає разом з дітьми та разом із ОСОБА_2 , тому ОСОБА_1 вважав, що за умови спільного проживання з дітьми та прийняття участі у їх утриманні є відсутні законні підстави для стягнення з нього аліментів.
Таким чином, доводи заяви про визнання судового наказу Подільського районного суду міста Києва від 17.08.2023 таким, що не підлягає виконанню, фактично зводилися до незгоди з підставами видачі судом виконавчого документу, що за даних обставин не є підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Подання заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не може бути пов`язане із оспоренням такого судового рішення по суті заявлених вимог, адже визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, належить до процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень, тобто, рішень, які набрали законної сили та підлягають виконанню у примусовому порядку.
Обставини, на які посилався заявник ОСОБА_1 , як на підставу визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, є істотними, але підлягають доведенню у разі подання боржником заяви про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами або при вирішенні спору про звільнення від сплати аліментів та не вказують на припинення обов`язку зі сплати аліментів.

Перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки матеріали справи не містять належних доказів припинення зобов`язань ОСОБА_1 за судовим наказом, яким з нього стягнуто аліменти на утримання дітей, при цьому, судовий наказ не було видано помилково, а інших, передбачених ч. 2 ст. 432 ЦПК України, підстав для визнання його таким, що не підлягає виконанню заявником не доведено.
Разом з цим, аналіз сімейного законодавства свідчить про те, що у зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, в тому числі у випадку проживання дитини з батьком, з якого стягуються аліменти на утримання дітей на користь матері, платник аліментів у порядку визначеному законом, зокрема шляхом звернення до суду з відповідним позовом, має право на звільнення його від обов`язку щодо сплати аліментів та стягнення їх на його користь з іншого з батьків.
Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки матеріально-правовими підставами визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню, можуть слугувати такі підстави як: стягнення продовжується після досягнення дитиною повноліття; зміна місця проживання дитини, внаслідок чого дитина стала проживати з боржником і перебуває на його утриманні. Водночас, до процесуально-правових підстав слід віднести скасування судового наказу за результатами його перегляду за нововиявленими обставинами або його видачі за наявності судового наказу аналогічного змісту чи рішення суду про стягнення аліментів.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини і застосував норми процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, мотиви суду першої інстанції, з яких він виходив, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення ухвалу рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 29 травня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.