ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

30 квітня 2026 року 	м.Суми	

Справа №585/838/26 
Номер провадження 22-ц/816/1948/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Черних О. М. (суддя-доповідач),
суддів - Замченко А. О. , Худика А. М. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.
в присутності представника КП «Торговий Дім» - адвоката Менько Д.Д.,
представника регіонального відділення фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях - Мороз Н.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми та в режимі відеоконференції у спрощеному провадженні апеляційну скаргу Колективного підприємства «Торговий Дім», в інтересах якого звернувся адвокат Менько Дмитро Дмитрович, на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 березня 2026 року, постановлену під головуванням судді Євлах О.О., у цивільній справі № 585/838/26 про відмову у відкритті провадження за заявою Колективного підприємства «Торговий Дім», заінтересовані особи: Роменська міська рада Сумської області, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, про встановлення факту, що має юридичне значення, 
УСТАНОВИВ:
1.Описова частина 
У лютому 2025 році до Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся представник Колективного підприємства «Торговий Дім» в порядку окремого провадження з вимогою встановити факт належності Колективному підприємству «Торговий Дім» правовстановлюючих документів: договору купівлі-продажу приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 17.10.1995 між представником Фонду державного майна України по місту Ромни і Роменському району та Колективним підприємством «Будинок торгівлі», посвідченого 17.10.1995 державним нотаріусом Роменської державної нотаріальної контори Сумської області Олійник А.Д. та акту –передачі орендованого майна комунальної власності, в яких помилково записане Колективне підприємство «Будинок торгівлі» замість правильного «Колективне підприємство «Торговий Дім» 
На обґрунтування заяви зазначає, зокрема, що 17.08.1994 Колективному підприємству «Торговий Дім» видано свідоцтво про державну реєстрацію № 60, яким підтверджено, що Колективне підприємство «Торговий Дім» пройшло державну реєстрацію у виконкомі Роменської міської ради, рішення виконкому народних депутатів № 216 від 17.08.1994.
17.10.1995 між представництвом Фонду державного майна України по місту Ромни і Роменському району, з одного боку, та Колективним підприємством «Будинок торгівлі», яке зареєстроване рішенням виконкому Роменської міської ради народних депутатів № 216 від 17.08.1994 за адресою: Сумська область, м. Ромни, вул. Леніна, 14, в особі директора Подоляки Валерія Вікторовича, який діє на підставі Статуту Колективного підприємства «Торговий Дім», з другого боку, укладено договір купівлі – продажу приміщення, посвідчений 17.10.1995 державним нотаріусом Роменської державної нотаріальної контори Сумської області Олійник А.Д.
На підставі договору купівлі - продажу складено акт передачі майна комунальної власності Колективному підприємству «Будинок торгівлі» від 20.12.1995, який підписано директором Колективного підприємства «Торговий Дім» Подолякою В.В. та скріплений печаткою Колективного підприємства «Торговий Дім» 
21.11.2025 за № 4087/05-19 Управління адміністративних послуг Роменської міської ради відмовило Колективному підприємству «Торговий Дім» у державній реєстрації спірного майна, посилаючись на те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Вказав, що порядку внесення змін до договору купівлі-продажу приміщення, розташованого за адресою: вул. Леніна, буд. 14, м. Ромни, Сумської області, укладеного 17.10.1995 та акту – передачі чинним законодавством не передбачено, а тому Колективне підприємство «Торговий Дім» змушене звернутись до суду за захистом свого права власності. При цьому, посилається на те, що підтвердження юридичного факту передбачено лише в цивільному судочинстві. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 березня 2026 року відмовлено у відкритті провадження за заявою Колективного підприємства «Торговий Дім», заінтересовані особи: Роменська міська рада Сумської області, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, про встановлення факту, що має юридичне значення. 
Ухвала мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до переконання що зі змісту поданої заяви та долучених документів вбачається спір про право власності між юридичними особами, зокрема, між Колективним підприємством «Торговий Дім» та Колективним підприємством «Будинок торгівлі» 
Короткий зміст апеляційної скарги
Представник заявника Колективного підприємства «Торговий Дім» - адвокат Менько Д.Д., не погоджуючись з висновком суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Роменського міськрайонного суду від 04 березня 2026 року скасувати, а справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновок суду першої інстанції ґрунтується на помилковому тлумаченні норм процесуального права. Вказав, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. 
Посилається на практику Верховного Суду у справі № 320/948/18, в якій зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов і не завжди той чи інший факт, може бути підтверджений відповідними документами у зв`язку з їх втратою, та в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 504/4099/16-ц, де Верховний Суд вказав, що юридична особа може бути заявником у справах окремого провадження. 
Короткий відзив на апеляційну скаргу 
Представник Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях Мороз Н.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що внесення змін до договорів купівлі- продажу здійснюється відповідно до Порядку внесення змін до договорів купівлі-продажу державного (комунального) майна, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 18 жовтня 2018 року № 1328, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 листопада 2018 року за № 1341/32793. 
Вказала, що станом на 13.04.2026 договір купівлі - продажу від 20.12.1995 на контролі у Регіональному відділенні не перебуває, згідно договору - власником об`єкта приватизації є Колективне підприємство «Будинок торгівлі», а не Колективне підприємство «Торговий Дім».
Вважає, що ухвала Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 березня 2026 року є законною та обґрунтованою, а тому просила залишити її без зміни 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 лютого 2026 року справу передано судді-доповідачеві – Черних О.М.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 24 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження в указаній справі.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 24 березня 2026 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні 
Позиція апеляційного суду 
У судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи, заявник та представник Роменської міської ради Сумської області не з`явилися, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, з заявами чи клопотаннями про відкладення розгляду справи апеляційному суду не подавали.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст.ст.371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності учасників цієї справи, які не з`явились
2. Мотивувальна частина
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника заявника – адвоката Менька Д.Д., представника регіонального відділення фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях - Мороз Н.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвал суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено;
із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такими ж критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
У постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 759/12740/21 (провадження № 61-126св22) зазначено, що під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Встановлення факту не повинно пов`язуватися з наступним вирішенням спору про право та (або) впливати на обсяг цивільних прав та обов`язків в інших правовідносинах третіх осіб. Інакше така заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а відповідний факт за наявності спору про право має бути встановлений у справі в порядку позовного провадження.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20, від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22).
Відносини, які складаються в окремому провадженні мають специфічний характер не спору про право, а спору про стан, факт, обставину. Суд в окремому провадженні виконує фактофіксуючу діяльність.
Відсутність сторін з протилежнми інтересами виключає можливість спору. Відносини між заявником та судом не повинні сприйматися як спірні, адже мета їх діяльності у справах окремого провадження є однією: повне та об`єктивне встановлення всіх обставин, що мають значення для ухвалення рішення.
Заінтересованість осіб у справах окремого провадження має іншу характеристику ніж заінтересованість осіб у справах позовного провадження. Виходячи з того, що у справах окремого провадження відсутня матеріально-правова вимога до сторони з протилежними інтересами, як і сама така сторона, то про матеріальну заінтересованість як таку мова не йде. Однак матеріальна заінтересованість може мати місце у разі наявності спору про право, а за таких обставин не йде мова про окреме провадження у справі.
Об`єктом захисту у справах окремого провадження є охоронюваний законом інтерес. Інтерес відрізняється від суб`єктивного права тим, що йому не протистоїть юридичний обов`язок іншої особи, а також тим, що інтереси, хоча і можуть бути виражені в конкретній формі, однак прямо не передбачені законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.
Принцип змагальності реалізується у всіх стадіях цивільного процесу і полягає в правах та обов`язках сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, щодо подання доказів та участі в їх дослідженні, а також у змагальній формі процесу. Принцип змагальності обумовлює можливість суду розглянути справу лише за тими доказами, що були зібрані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; розглянути справу за відсутності відповідача, належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановити заочне рішення). Тобто принципом змагальності стримується активна роль суду у пошуці обставин на обґрунтування вимог та заперечень, а також збиранні та подачі доказів на їх підтвердження.
Принцип диспозитивності є одним з основоположних в системі принципів цивільного процесуального права і полягає у наданні сторонам, іншим особам, які беруть участь у справі, можливості вільно здійснювати і розпоряджатись матеріальними правами щодо предмета спору та процесуальними засобами їх захисту. Принципи змагальності та диспозитивності надаючи можливість учасникам процесу визначатися зі своїми вимогами та їх підставами, доказами, якими будуть підтверджені наявність обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення тощо, створюють умови для свободи в процесуальних діях сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, одночасно обмежуючи свободу дій суду. Зважаючи на необхідність повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, що належать до окремого провадження, принцип змагальності не вважається принципом судочинства в окремому провадженні, а дія принципу диспозитивності є обмеженою. 
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
Верховний Суд у своїй постанові від 01 квітня 2026 року (справа 536/1962/25) зазначив, що визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. При цьому вказав, що під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Отже, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
У справі, яка переглядається, заявником є Комунальне підприємство «Торговий Дім», яке просило встановити факт належності правовстановлюючих документів: договору купівлі-продажу приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 17.10.1995 між представником Фонду державного майна України по місту Ромни і Роменському району та Колективним підприємством «Будинок торгівлі», посвідченого 17.10.1995 державним нотаріусом Роменської державної нотаріальної контори Сумської області Олійник А.Д. та акту –передачі орендованого майна комунальної власності, в яких помилково записане Колективне підприємство «Будинок торгівлі» замість правильного Колективного підприємства «Торговий Дім» 
Звертаючись до суду із вказаною заявою, представник заявника Колективного підприємства «Торговий Дім» вказував, що встановлення цього факту необхідно для можливості реалізувати своє право власності, а саме: реєстрації права власності на спірне майно в Управлінні адміністративних послуг Роменської міської ради 
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, дійшов висновку про те, що вказаний факт не підлягає встановленню у порядку окремого провадження, оскільки в цьому випадку існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.
Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони не відповідають нормам права, які підлягають застосуванню.
У справах цієї категорії, зазначаючи про неможливість розгляду вимог заявника у порядку окремого провадження, суд має встановлювати, між ким існує спір, хто є особою, на чиї права вливають вимоги заявників, або хто є особою, яка оспорює їх відповідні права, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним. Отже, висновок суду першої інстанції у цій справі про наявність спору про право є помилковим і матеріалами справи не підтверджений.
При цьому колегія суддів, звертає увагу на те, що якщо під час судового розгляду буде встановлено, що існує спір про право, суд у відповідності до частини шостої статті 294 ЦПК України залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Посилання скаржника у апеляційній скарзі на постанову Об`єднаної Палати КЦС Верховного Суду від 11.12.2023 у справі № 504/4099/16-ц відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки відповідна оцінка наданих заявником доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову, здійснюється судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням обставин конкретної справи. Правові позиції Верховного Суду, викладені у названій постанові, не є релевантними до обставин цієї справи та відповідне судове рішення приймалося за іншої фактично-доказової бази
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню чи порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги Колективного підприємства «Торговий Дім», в інтересах якого звернувся адвокат Менько Дмитро Дмитрович.
Керуючись статтями 367, 369, 376, 379, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Колективного підприємства «Торговий Дім», в інтересах якого звернувся адвокат Менько Дмитро Дмитрович - задовольнити.
Ухвалу Роменського міськрайонного суд Сумської області від 04 березня 2026 року скасувати та направити справу до того ж суду для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 30 квітня 2026 року.

Головуючий -  	О. М. Черних	

Судді: А. О. Замченко 

А. М. Худик