ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

11 травня 2026 року	Справа №160/34267/24 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень,-
УСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області в якій позивач просить визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення рішення №1300402-2416-0403-UA12020190000075177 від 03.06.2024р.; податкове повідомлення рішення №1300394-2416-0403-UA12020190000075177 від 03.06.2024р.; податкове повідомлення рішення №1300392-2416-0403-UA12020190000075177 від 03.06.2024 р.;
податкову вимогу № 0032202-1309-0436 від 22.11.2024 р.;
рішення про опис майна в податкову заставу № 0032202-1309-0436 від 22.11.2024 р.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що оскільки земельна ділянка використовується позивачем для провадження господарської діяльності, то платники єдиного податку звільняються від сплати земельного податку.
Представник відповідача надав суду відзив на позов в якому зазначив, що Головне управління ДПС у Дніпропетровській області при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На підставі вищенаведеного, просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
У відповідності до вимог ст.ст.258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , громадянин України, з 05.11.2007р. є суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою-підприємцем, який знаходиться на спрощеній системі оподаткування.
В серпні 2022 року позивачем придбана земельна ділянка площею 0,7437 га, кадастровий номер 1223780800:03:003:0205, розташований на території ТГ Петриківки, Дніпровського району, Дніпропетровської області.
Цільове призначення придбаної земельної ділянки - для будівництва і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури і закладів громадського харчування.
В жовтні 2024 року з кабінету платника податків позивачу стало відомо про наявність простроченої заборгованості з оплати земельного податку, в тому числі за земельну ділянку, якою він користується, за 2022, 2023 і 2024 роки.
Для з`ясування підстав для нарахування відповідних платежів, 14.10.2024 р. позивач звернувся з відповідною заявою до ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
29.11.2024 р. засобами поштового зв`язку позивачем отримана податкова вимога №0032202-1309-0436 від 22.11.2024 р. і рішення № 0032202-1309-0436 від 02.11.2024 р. про опис майна в податкову заставу.
07.12.2024 р. засобами поштового зв`язку позивачем отримана відповідь ГУ ДПС в Дніпропетровській області № 81555/6/04-36-24-16-11 від 05.12.2024 р. на звернення від 14.10.2024р. 
До додатках до даної відповіді направленні ксерокопії:
конверту (номер поштового відправлення 0600932771206);
рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 0690056652414;
корінці податкових повідомлень-рішень.
Так, позивачем податкові повідомлення-рішення №1300392-2416-0403-UА12020190000075117 від 03.06.2024 року за 2024 рік; №1300394-2416-0403-UА12020190000075117 від 03.06.2024 року за 2023 рік; №1300402-2416-0403-UА12020190000075117 від 03.06.2024 року за 2022 рік.
Позивач в позовній заяві зазначає. що оскільки земельна ділянка використовується позивачем для провадження господарської діяльності, то платники єдиного податку звільняються від сплати земельного податку.
Вирішуючи справу по суті суд зазначає про таке.
Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
У розумінні підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом.
Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII Податкового кодексу України.
Відповідно до підпунктів 269.1.1 та 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
У силу вимог підпункту 270.1.1 та 270.1.2 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Отже, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.
При цьому, для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.
За статтями 125 та 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 377 Цивільного кодексу України.
Між тим, за приписами пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку, є дані державного земельного кадастру.
Аналіз наведених норм дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об`єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов`язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.
У розумінні зазначених норм, обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от набуття нею статусу суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з використанням земельної ділянки або без такого.
Відповідно до пункту 291.3 статті 291 Податкового кодексу України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.
Згідно з пунктом 291.2 статті 291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Пунктом 269.2 статті 269 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.
Відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.
Отже, у значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.
Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.
Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.
Наведене правозастосування відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 24.11.2015, який неодноразово підтриманий Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.06.2022 у справі № 826/15283/17, від 13.08.2021 у справі № 826/17235/16, від 05.02.2021 у справі № 826/16051/16, від 21.05.2020 у справі №826/10983/18, від 09.04.2019 у справі № 826/12960/16, від 15.02.2019 у справі № 826/9948/16.
Відповідачем не заперечується, що основна діяльність позивача 55.20 – Діяльність засобів розміщування на період відпустки та іншого тимчасового проживання.
Цільове призначення земельної ділянки 1223780800:03:003:0205 (03.08) для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування.
Відповідач не надав доказів того, що отриманий позивачем дохід не пов`язаний з його основною діяльністю.
Так, в рішенні ДПС України № 22981/6/99-00-06-01-02-06 від 08.08.2025 р. зазначено, що в ході розгляду скарги (ФОП ОСОБА_2 ) встановлено, ГУ ДПС у Дніпропетровській області листом від 19.06.2025 №5617/8/04-36-24-15 повідомило, що Скаржник обліковується як фізичну особа - підприємець - платник єдиного податку (2 група) з основним видом діяльності: діяльність засобів розміщування на період відпустки та іншого тимчасового проживання, дохід від якого декларує у податкових деклараціях платника єдиного податку -фізичної особи-підприємця.
Таким чином, оскаржувані податкові повідомлення-рішення та винесені на їх підставі податкова вимога № 0032202-1309-0436 від 22.11.2024 р. і рішення про опис майна в податкову заставу № 0032202-1309-0436 від 22.11.2024 р. підлягають скасуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню.
Виходячи з положень ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст.243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати:
податкове повідомлення рішення № 1300402-2416-0403-UA12020190000075177 від 03.06.2024 р.;
податкове повідомлення рішення № 1300394-2416-0403-UA12020190000075177 від 03.06.2024 р.;
податкове повідомлення рішення № 1300392-2416-0403-UA12020190000075177 від 03.06.2024 р.;
податкову вимогу № 0032202-1309-0436 від 22.11.2024 р.;
рішення про опис майна в податкову заставу № 0032202-1309-0436 від 22.11.2024 р.
Стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 2869,45 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова