ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2026 м. Дніпро Справа № 912/97/26
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Віннікова С.В., (доповідач) 
суддів: Андрейчука Л.В., Левшиної Г.В.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.
за участю представників сторін:
від позивача: представник не з`явився; 
від відповідача: представник не з`явився; 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська” на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 18.03.2026 (суддя Закуріна М.К., повний текст якого підписаний 20.03.2026) у справі № 912/97/26,
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро-Парк 17”
до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська”
про стягнення 35 761,51 грн заборгованості з орендної плати та зобов`язання повернути земельну ділянку, 

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

ТОВ “Агро-Парк 17” звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовом в якому просив стягнути із СТзОВ “Агрофірма Ясенівська” 
- заборгованість з орендної плати за договором оренди землі від 22.02.2015 за період з 1 січня 2022 року по 22 лютого 2025 року (включно) в сумі 35761,51 грн, в тому числі: основний борг 29 071,90 грн, інфляційні 5 019,83 грн та річні 1 669,78 грн; 
- зобов`язати СТзОВ “Агрофірма Ясенівська” повернути земельну ділянку площею 4,45 га з кадастровим номером 3520584500:02:000:0634.
В обґрунтування позовних вимог ТОВ “Агро-Парк 17” зазначило, що:
- на підставі договору міни від 21.02.2018, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ “Агро-Парк 17”, набуло право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,45 га з кадастровим номером 3520584500:02:000:0634;
- при цьому, попередній власник земельної ділянки ( ОСОБА_1 ) 22.02.2015 уклала договір оренди землі зі СТзОВ “Агрофірма Ясенівська” строком на 10 років, а перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни умов договору або розірвання договору;
- відтак, між ТОВ “Агро-Парк 17”, як орендодавцем, та СТзОВ “Агрофірма Ясенівська”, як орендарем, виникли правовідносини з оренди землі;
- 13.10.2021 СТзОВ “Агрофірма Ясенівська” сплатило орендну плату за 2019, 2020 та 2021 роки за користування земельними ділянками, у тому числі земельною ділянкою з кадастровим номером 3520584500:02:000:0634 на рахунок ТОВ “Агро-Парк 17”;
- СТзОВ “Агрофірма Ясенівська” не сплатило орендну плату за користування земельною ділянкою за період з 01.01.2022 по 22.02.2025, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 29071,90 грн;
- 30.07.2024 ТОВ “Агро-Парк 17” звернулось до СТзОВ “Агрофірма Ясенівська” із вимогою, а 07.11.2025 – із претензією щодо погашення заборгованості, проте вони залишились без задоволення;
- у зв`язку з невиконанням зобов`язання щодо орендної плати, СТзОВ “Агрофірма Ясенівська” має сплатити 5019,83 грн інфляційних та 1669,78 грн річних;
- договір оренди землі від 22.02.2015 припинив свою дію 22.02.2025, у зв`язку з цим СТзОВ “Агрофірма Ясенівська” має повернути земельну ділянку з кадастровим номером 3520584500:02:000:0634.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 18.03.2026 у справі №912/97/26 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро-Парк 17” 29 071,90 грн основної заборгованості, 5 019,83 грн інфляційних, 1 668,31 грн річних та 6 655,67 грн компенсації по сплаті судового збору. Зобов`язано Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська” повернути Товариству з обмеженою відповідальністю “Агро-Парк 17” земельну ділянку площею 4,45 га з кадастровим номером 3520584500:02:000:0634. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним рішенням до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська”, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 18.03.2026 у справі №912/97/26 повністю та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог судові витрати покласти на позивача.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Ясенівська» обґрунтована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини, які мають значення для справи, неправильно дослідив докази та припустився порушень норм матеріального і процесуального права. 
Скаржник зазначає, що договір оренди землі від 22.02.2015 був укладений із первісним орендодавцем Клєщовою О.В., перед якою підприємство добросовісно виконувало свої зобов`язання, тоді як жодних додаткових угод, договорів суборенди чи актів приймання-передачі земельної ділянки з новим власником ТОВ «Агро-Парк 17» не погоджувалося та не підписувалося, а рахунки про перерахування орендної плати від нового власника на адресу відповідача взагалі не надходили. 
Крім того, апелянт категорично заперечує проти застосування норм частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України щодо одночасного стягнення інфляційних втрат та 3% річних разом із пенею, вважаючи це порушенням статті 61 Конституції України в частині заборони подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. 
Скаржник наголошує на пріоритеті умов договору над диспозитивними засадами закону, оскільки в пункті 14 погодженого сторонами договору оренди вже встановлено інший розмір процентів за порушення строків внесення плати, а саме пеню, що виключає автоматичне нарахування санкцій за законом. 
Відтак, скаржник вказує на відсутність підстав для повернення спірної земельної ділянки №0634, стверджуючи, що після закінчення строку дії договору 22.02.2025 підприємство продовжило користуватися землею, а оскільки від орендодавця протягом місяця не надходило письмових вимог чи заперечень, договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах за мовчазною згодою сторін. 
Додатково скаржник зазначає, що позивачем не доведено факту систематичного порушення умов договору щодо своєчасної сплати, а суд першої інстанції повністю проігнорував питання права орендаря на врожай озимини, яка була законно засіяна восени 2024 року під час дії договору, та не дозволив зібрати його у червні-липні 2026 року, попри понесені підприємством витрати.
На підставі викладеного відповідач просить повністю скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 18.03.2026 року у справі № 912/97/26 та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Агро-Парк 17» просить залишити рішення Господарського суду Кіровоградської області від 18.03.2026 у справі № 912/97/26 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що воно є повністю законним, обґрунтованим і ухваленим відповідно до матеріалів справи.
Позивач вказує, що набув право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 3520584500:02:000:0634 на підставі договору міни від 21.02.2018, внаслідок чого до нього в силу імперативних вимог статті 148-1 Земельного кодексу України автоматично перейшли всі права та обов`язки орендодавця, причому закон не вимагає обов`язкового укладення додаткових угод чи нових актів приймання-передачі. 
Твердження відповідача про необізнаність щодо зміни власника повністю спростовуються банківською випискою від 13.10.2021, яка підтверджує самостійну сплату агрофірмою боргів за минулі роки безпосередньо на рахунок ТОВ «Агро-Парк 17», а також фактом вручення відповідачу вимоги від 30.07.2024 та претензії від 07.11.2025, що залишилися без відповіді та задоволення.
Оскільки орендна плата за період з 01.01.2022 по 22.02.2025 відповідачем не сплачувалася і контррозрахунку суду надано не було, висновок суду першої інстанції про стягнення основного боргу в сумі 29 071,90 грн є правомірним.
Позивач також зазначає, що вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України є законним способом захисту майнового інтересу орендодавця від знецінення коштів, мають компенсаційний, а не штрафний характер і входять до складу грошового зобов`язання, що за сталою практикою Верховного Суду дозволяє їх одночасне стягнення разом із договірною пенею та виключає порушення статті 61 Конституції України, тим паче, що у цій справі позовних вимог про стягнення пені взагалі не заявлялося. 
Додатково ТОВ «Агро-Парк 17» наголошує, що оскільки договір оренди був укладений у 2015 році і до нього не вносилися зміни після 16.07.2020, до процедури його пролонгації не застосовуються нові правила статті 126-1 ЗК України, а за правилами, чинними на момент укладення правочину, орендар втратив право на поновлення договору, бо не надіслав за 90 днів лист-повідомлення разом із проєктом додаткової угоди. 
На думку позивача, строк дії договору остаточно сплив 22.02.2025, після чого у відповідача виник безумовний обов`язок негайно повернути ділянку, а його доводи про право на врожай озимини є безпідставними, оскільки факт посіву не підтверджений жодними первинними документами, доля посівів не входила до предмета доказування у цій справі, а сам орендар, знаючи про зимове закінчення строку оренди, здійснював посів на власний підприємницький ризик і не може отримувати переваги від своєї неправомірної поведінки.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Віннікова С.В. (доповідач), судді Андрейчук Л.В., Левшина Г.В.
Ухвалою від 09.04.2026 апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська” на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 18.03.2026 у справі № 912/97/26 залишено без руху, надано апелянту 10 днів з дня отримання ухвали усунути вказані недоліки апеляційної скарги, а саме доплатити судовий збір у сумі 0,49к. на відповідні реквізити суду апеляційної інстанції, докази чого надати суду; надати докази повноважень директора Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська” Дмитра Мамалата. 
На виконання вимог ухвали, 20.04.2026 у строк встановлений судом для усунення недоліків, через відділ документального забезпечення суду від скаржника надійшла заява від 14.04.2026 про усунення недоліків, відповідно до якого останнім надано докази сплати судового збору у розмірі 0,49к. грн та докази повноважень директора Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська” Дмитра Мамалата.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська” на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 18.03.2026 по справі № 912/97/26. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 27.05.2026. 
26.05.2026 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання, яке мотивовано тим, що директор Дмитро Мамалат перебуватиме у відрядженні у м. Відень з 15.05.2026 терміном на тридцять днів.
Відповідно до ч. 11 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі "Цихановський проти України" (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ "Смірнова проти України" (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), "Карнаушенко проти України" (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постанові від 12.03.2019 року у справі № 910/12842/17 відповідач, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 року у справі №361/8331/18 зробив правовий висновок, згідно з яким якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Отже, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-от неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення; при цьому не повинно створюватися умов, за яких будуть порушені процесуальні строки розгляду справи.
Судова колегія зауважує, що в матеріалах справи наявні процесуальні документи сторін цього спору, в яких останні висловили свою позицію щодо оскаржуваного рішення та апеляційної скарги.
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а відповідач не був позбавлений права і можливості за потреби забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді, зважаючи на необхідність дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги, встановлених ГПК України.
Констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає за можливе здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представника відповідача одночасно відмовляючи у задоволенні клопотання останнього про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 27.05.2026 представники позивача та відповідача не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог ГПК України.

У судовому засіданні 27.05.2026 колегією суддів оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Встановлені судом обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що 22.02.2015 Клєщова Олена Володимирівна, виступаючи у якості орендодавця, уклала із СТзОВ “Агрофірма Ясенівська”, як орендарем, договір оренди землі (а.с. 12-14). 
За умовами договору, які впливають на вирішення спору:
- орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Михайлівської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області (пункт 1);
- в оренду передається земельна ділянка № 634, кадастровий № 3520584500:02:000:0634, земельна ділянка загальною площею 4,45 га (пункт 2);
- нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 110427 грн (пункт 5);
- договір укладено на 10 (десять) років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (пункт 8);
- орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 7% від грошової оцінки земельної ділянки (пункт 9);
- орендна плата вноситься з 01.07 до 31.12 кожного року (пункт 11);
- після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані не гіршому, порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду (пункт 21);
- права орендодавця: вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати (пункт 28);
- обов`язки орендаря: своєчасно сплачувати орендну плату (пункт 31);
- перехід права власності на орендовану ділянку до другої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору (пункт 40).
Як слідує з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме земельної ділянки з кадастровим номером 3520584500:02:000:0634 (а.с. 11), земельна ділянка площею 4,45 га належить на праві власності ТОВ “Агро-Парк 17” на підставі договору міни від 21.02.2018, а СТзОВ “Агрофірма Ясенівська” має право оренди земельної ділянки строком на 10 років на підставі договору оренди землі від 22.02.2015.
Відповідно до витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки вона становила: 129031,93 грн (дата формування витягу 11.11.2021 (а.с. 15), 135612,56 грн (дата формування витягу 17.01.2024 (а.с. 16) та 151870,58 грн (дата формування витягу 21.01.2025 (а.с. 17).
30.07.2024 за вих. № 30/07/24-АП17-06 ТОВ “Агро-Парк 17” направило СТзОВ “Агрофірма Ясенівська” вимогу щодо сплати заборгованості з орендної плати за оренду землі (а.с. 18). Як слідує з повідомлення про вручення поштового відправлення (форма ф-119) СТзОВ “Агрофірма Ясенівська” отримало зазначену вимогу 08.08.2024 (а.с. 19).
В подальшому, 07.11.2025 за вих. № 07/11/25-АП-17-04 ТОВ “Агро-Парк 17” надіслало СТзОВ “Агрофірма Ясенівська” претензію в якій, серед іншого просило сплатити заборгованість з орендної плати та повернути земельну ділянку з кадастровим номером 3520584500:02:000:0634 за актом приймання-передачі земельної ділянки (а.с.20-24). Як слідує з повідомлення про вручення поштового відправлення СТзОВ “Агрофірма Ясенівська” отримало претензію 13.11.2025 (а.с. 25).
Відповідно до заключної виписки за період з 01.01.2021 по 31.10.2021 по поточному рахунку ТОВ “Агро-Парк 17” (а.с. 60) СТзОВ “Агрофірма Ясенівська” 13.10.2021 сплатило орендну плату за 2019 та 2020 роки за користування земельними ділянками згідно рахунків № 1 та 2 від 13.10.2021.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Колегія суддів констатує, що причиною звернення з апеляційною скаргою стала незгода відповідача з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції повністю та вимога ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає наступне

Стосовно доводів скаржника про те, що між позивачем та відповідачем не укладалися додаткові угоди як з новим власником земельної ділянки, а також не підписувався акт приймання-передачі, колегія суддів зазначає таке.
Судом встановлено, що 22.02.2015 між ОСОБА_1 (орендодавець) та СТзОВ “Агрофірма Ясенівська” (орендар) було укладено договір оренди землі, за умовами якого в оренду передано земельну ділянку з кадастровим номером 3520584500:02:000:0634 строком на 10 років. У подальшому, 21.02.2018 право власності на вказану земельну ділянку перейшло до ТОВ “Агро-Парк 17” на підставі договору міни, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди.
Відповідно до статей 13, 14 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
Згідно з частиною 1 статті 148-1 Земельного кодексу України, до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.
Як передбачено частиною 4 статті 148-1 Земельного кодексу України, внесення змін до договорів оренди із зазначенням нового власника земельної ділянки не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.
Таким чином, ТОВ “Агро-Парк 17” в силу закону набуло статусу орендодавця за договором оренди землі від 22.02.2015, а укладення будь-яких додаткових угод чи підписання нових актів приймання-передачі при зміні власника не є обов`язковим, у зв`язку з чим доводи апелянта у цій частині повністю суперечать нормам матеріального права та відхиляються судом.
Твердження відповідача про його необізнаність щодо переходу права власності на земельну ділянку до нового орендодавця та про неотримання рахунків колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються наявними у справі доказами. 
Зокрема, із заключної виписки АТ КБ “Приватбанк” за рахунком позивача за період з 01.01.2021 по 31.10.2021 вбачається, що 13.10.2021 відповідач самостійно здійснив на користь ТОВ “Агро-Парк 17” оплату орендної плати за 2019 та 2020 роки згідно з рахунками № 1 та № 2 від 13.10.2021. Вказаний факт беззаперечно свідчить про те, що орендар володів повною інформацією про особу нового орендодавця та його банківські реквізити. 
Окрім того, відповідач належними доказами не спростував отримання вимоги позивача від 30.07.2024 та претензії від 07.11.2025 щодо погашення заборгованості, які були вручені йому поштовим зв`язком, проте залишені скаржником (відповідачем) без відповіді та задоволення.
Щодо стягнення основної заборгованості з орендної плати, колегія суддів зазначає, що за змістом статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Відповідно до частин 1 - 3 статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Частиною 1 статті 24 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку.
Згідно з частиною 2 статті 25 Закону України "Про оренду землі" орендар земельної ділянки зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.
Пунктом 11 договору передбачено строк внесення плати з 01.07 до 31.12 кожного року.
Оскільки відповідач не надав суду жодних доказів сплати орендної плати за період з 01.01.2022 по 22.02.2025 (включно), не надав власного контррозрахунку та не заперечив правильність нарахувань, виконаних позивачем на підставі офіційних витягів про нормативну грошову оцінку землі (129 031,93 грн за 2022– 2023 роки, 135 612,56 грн за 2024 рік та 151 870,58 грн за 2025 рік), суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 29 071,90 грн.
Стосовно заперечень апелянта проти застосування ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та його посилань на ст. 61 Конституції України щодо нібито подвійного притягнення до юридичної відповідальності через наявність у договорі пункту 14 про пеню, колегія суддів зазначає таке.
Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. 
Передбачене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат та 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (подібна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22).
Більше того, як вбачається з матеріалів справи, позивач у межах даного позову взагалі не заявляв вимог про стягнення договірної пені, у зв`язку з чим будь-які посилання на подвійне стягнення чи порушення ст. 61 Конституції України є безпідставними. 
Перевіривши розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів зазначає, що позивач просив стягнути їх за період прострочення в межах дії договору. 
Суд першої інстанції здійснив перевірку нарахувань за кожним річним зобов`язанням окремо із застосуванням правильних формул, врахував кількість днів у високосному 2024 році (366 днів) та обґрунтовано визначив правомірність стягнення інфляційних втрат у сумі 5 019,83 грн та 3% річних у сумі 1 668,31 грн, правомірно відмовивши у задоволенні позовних вимог про стягнення річних у розмірі 1,47 грн. Кінцевий арифметичний висновок суду першої інстанції є законним і правильним.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку, колегія суддів виходить з того, що відповідно до статті 34 Закону України "Про оренду землі" у разі припинення або розірвання договору оренди орендар зобов`язаний повернути земельну ділянку орендодавцю на умовах, визначених договором, і не має права утримувати її з метою задоволення власних вимог до орендодавця.
Враховуючи вказане, у разі припинення договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. 
Пунктом 8 договору чітко встановлено, що правочин укладено строком на 10 років, відтак строк його дії остаточно сплив 22.02.2025.
Аргументи відповідача про те, що договір є поновленим на той самий строк за «мовчазною згодою», оскільки він продовжив обробляти землю, колегія суддів оцінює критично. 
Оскільки договір оренди укладено у 2015 році і зміни до нього після 16.07.2020 не вносилися, відповідно до Перехідних положень Закону України “Про оренду землі” процедура його поновлення регулюється нормами ст. 33 цього Закону в редакції, чинній на момент укладення договору. 
Вказана норма та п. 8 самого договору вимагали від орендаря обов`язкового письмового повідомлення орендодавця про намір продовжити оренду разом із проєктом додаткової угоди не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку. Жодних доказів виконання цієї процедури відповідач суду не надав, у зв`язку з чим повністю втратив переважне право на поновлення договору. 
Окрім того, наявність у матеріалах справи претензії позивача, отриманої відповідачем ще до моменту подання позову, свідчить про офіційне та явне заперечення власника проти поновлення будь-яких орендних відносин, що виключає можливість застосування принципу мовчазної згоди.
Доводи апелянта про те, що восени 2024 року він законно посіяв на полі озимину, врожай якої дозріє у червні-липні 2026 року, і що суд першої інстанції не вирішив питання про надання дозволу на збір врожаю, колегією суддів відхиляються з огляду на таке. 
По-перше, відповідач не надав суду жодного належного первинного документа (актів польових робіт, технологічних карт, документів на придбання насіння), який би підтверджував факт здійснення посіву озимих культур саме на земельній ділянці з кадастровим №3520584500:02:000:0634. По-друге, строк дії договору закінчувався 22.02.2025, про що орендар достеменно знав, а тому, здійснюючи посів восени 2024 року, він свідомо діяв на власний підприємницький ризик і не може використовувати факт наявності посівів як підставу для незаконного утримання земельної ділянки після припинення правового титулу. По-третє, доля посівів та надання будь-яких дозволів на збір врожаю не входять до предмета доказування у даній справі.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи, надано належну оцінку зібраним доказам та аргументам сторін, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права. 
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують законних висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим правові підстави для скасування чи зміни рішення Господарського суду Кіровоградської області від 18.03.2026 відсутні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006" Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин справі, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Судові витрати

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська” залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 18.03.2026 у справі № 912/97/26 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.
Повний текст постанови складений та підписаний 01.06.2026.

Головуючий суддя С.В. Вінніков

Суддя Л.В. Андрейчук

Суддя Г.В. Левшина