ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 р. 	Справа № 520/33182/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Чалого І.С. , Семененко М.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2026, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., повний текст складено 19.02.26 по справі № 520/33182/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Національної поліції в Харківській області 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні 24.09.2025 грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, згідно з п.12 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2016-2025 роки в кількості 14 діб за кожен рік (всього 140 діб); стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, згідно з п.12 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2016-2025 роки в кількості 14 діб за кожен рік (всього 140 діб).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2026 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні 24.09.2025 грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, згідно з п.12 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2016-2025 роки в кількості 14 діб за кожен рік (всього 140 діб). Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, згідно з п.12 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2016-2025 роки в кількості 14 діб за кожен рік (всього 140 діб).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції України в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням уточнень, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2026 в частині задоволення позову та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до щорічних відпусток, а є пільгою, гарантованою державою (ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Така відпустка, на відміну від щорічної, надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інваліда війни. Невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного року, конкретний період та черговість її надання визначається за погодженням між працівником і роботодавцем. Тому на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток, у тому числі щодо поділу на частини, перенесення на інший період, виплати грошової компенсації під час звільнення. Вказує, що з 05.10.2023 набрали чинності зміни до статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» (далі – Закон №580-VIII), якими вичерпно врегульовано питання виплати грошової компенсації поліцейським за невикористані відпустки у разі звільнення зі служби. Нова редакція ст.93 Закону №580-VIII передбачає виплату компенсації виключно за: невикористані щорічні основні та додаткові оплачувані відпустки поліцейського; невикористані щорічні додаткові відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину – особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (згідно з ч.7 ст.93 Закону №580-VIII, що відповідає ст.19 Закону України «Про відпустки»). Стверджує, що додаткова відпустка УБД, передбачена ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не включена до переліку відпусток, які підлягають грошовій компенсації при звільненні поліцейського, відповідно до спеціального Закону №580-VIII. Зауважує, що відповідно до інформації, яка міститься у листі УКЗ ГУНП в Харківській області від 29.12.2025 №220566-2025, ОСОБА_1 додаткову оплачувану відпустку, як учасник бойових дій, згідно з п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 - 2025 роки не використав у 2018, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 році (14 діб за кожний рік) загальною кількістю 98 діб. Наголошує, що твердження позивача щодо невикористаної відпустки у кількості 140 діб спростовується листом УКЗ ГУНП та витягами з наказів ГУНП про надання відпусток. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем була використана відпустка УБД у 2016, 2017, 2019 роках.
Позивач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.
Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач проходив службу в Національній поліції України на різних посадах з 07.11.2015 по 24.09.2025.
Позивачу 05.05.2017 надано статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .
Наказом Головного управління Національної поліцїї в Харківській області №556 о/с від 24.09.2025 старшого сержанта поліції ОСОБА_1 поліцейського взводу № 2 роти №1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецького) ГУ НП в Харківській області звільнено з 24.09.2025 зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби).
Відповідачем, на думку позивача, не нараховано та не виплачено позивачу при звільненні 24.09.2025 грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку відповідно до п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 - 2025 роки в кількості 14 діб за кожен рік (всього 140 діб).
Не погоджуючись із зазначеним, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправної бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні 24.09.2025 грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, згідно з п.12 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2016-2025 роки в кількості 14 діб за кожен рік (всього 140 діб).
У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, згідно з п.12 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2016-2025 роки в кількості 14 діб за кожен рік (всього 140 діб).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту його права шляхом стягнення сум компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки з відповідача є неналежним. При цьому, суд бере до уваги, що компенсацію не було фактично нараховано, а отже стягнення за цієї обставини неможливо.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Закон України від 05.11.1996 №504/96-ВР «Про відпустки» встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно зі ст.4 Закону України «Про відпустки» установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
Відповідно до ст.16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Частиною 4 ст.18 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни, учасникам війни та постраждалим учасникам Революції Гідності, які одночасно є особами, на яких поширюється чинність цього Закону згідно із статтею 10 цього Закону, видається одне посвідчення за їхнім вибором, у якому робиться відмітка про встановлення іншого правового статусу.
Пунктом 12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, а саме: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки»).
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.
Отже, у випадку звільнення працівника, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.
За обставинами справи, ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України та є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 .
Наказом Головного управління Національної поліцїї в Харківській області №556 о/с від 24.09.2025 старшого сержанта поліції ОСОБА_1 поліцейського взводу № 2 роти №1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецького) ГУ НП в Харківській області звільнено з 24.09.2025 зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби).
Колегія суддів враховує, що згідно з ч.ч. 1, 2 ст.92 Закону України «Про Національну поліцію» (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби в поліції) поліцейським надаються щорічні оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Частинами 1-4 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.
Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.
Тривалість щорічної відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до ч.ч. 9, 10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським, які звільняються зі служби в поліції за власним бажанням, за віком, за станом здоров`я (через хворобу) або у зв`язку зі скороченням штатів чи проведенням організаційних заходів, у році звільнення, за їх бажанням, надається щорічна основна відпустка з наступним звільненням, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. Датою звільнення поліцейського в цьому разі є останній день відпустки.
При звільненні поліцейського зі служби в поліції проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини щорічної відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.
Поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі не використані під час проходження служби дні:
щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського;
щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Частинами 1, 2 ст.94 Закону України «Про Національну поліцію» обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Положення Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом МВС України від 06.04.2016 №260 (далі по тексту - Порядок №260; в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби в поліції) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції (далі - здобувачі), закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.
Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.
До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно абзаців 7, 8 п.8 розділу ІІІ Порядку №260 поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні:
щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського;
щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.
Виплата грошової компенсації за невикористану відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до законодавства, на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Колегія суддів наголошує, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у ст.92 Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII. Зокрема, поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
З аналізу вищенаведених норм законодавства слідує, що у наступному календарному році, у тому числі й за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку.
Відпустки за попередні роки, які невикористані поліцейським в році звільнення, не можуть бути залишені без розрахунку (виплати грошової компенсації), адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
За цим, у випадку звільнення особи з органів Національної поліції України їй виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 відступив від правового висновку, сформованого Верховним Судом у справах №818/1276/17, №820/5122/17 та підтримав позицію, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки, за всі роки служби.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №640/85/20.
Отже, на час прийняття наказу про звільнення позивача, відповідачем протиправно не було проведено із позивачем усіх необхідних розрахунків з приводу нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані частини щорічної відпустки як учаснику бойових дій.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що додаткова відпустка як учаснику бойових дій не включена до переліку відпусток, які підлягають грошовій компенсації при звільненні поліцейського, відповідно до спеціального Закону №580-VIII, як підстава для відмови у задоволенні позову, колегія суддів вважає помилковими, оскільки з наведених вище міркувань до суспільних відносин за участю поліцейських не можуть бути застосовані інші правила, позаяк протилежне тлумачення закону призводить до виникнення невиправданої дискримінації однієї і тієї ж самої категорії громадян - учасників бойових дій за критерієм - місця проходження публічної служби.
Посилання апеляційної скарги відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 05.09.2018 у справі №750/9956/17 та від 31.10.2022 у справі №241/2229/20, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони прийняті щодо правовідносин, які не є релевантними стосовно обставин даного спору.
Колегія суддів враховує, що за позицією позивача, відповідачем не нараховано та не виплачено при звільненні 24.09.2025 грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку відповідно до п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 - 2025 роки в кількості 14 діб за кожен рік (всього 140 діб).
Однак, зі змісту листа Головного управління Національної поліції в Харківській області від 29.12.2025 №220566-2025 вбачається, що під час проходження служби в ГУНП в Харківській області з 07.11.2015 по 24.09.2025 позивач додаткову оплачувану відпустку згідно зі ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період з 2016 по 2025 роки не використав за 2018, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки (по 14 діб за кожен рік).
Витягами з наказів Головного управління Національної поліції в Харківській області від 19.12.2016 №555 о/с, від 20.12.2017 №726 о/с та від 03.12.2019 №412 о/с підтверджено, що позивач використав додаткову оплачувану відпустку згідно зі ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016, 2017 та 2019 роки (по 14 діб за кожен рік).
Отже, позивач не набув право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, згідно з п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016, 2017 та 2019 роки в кількості 14 діб за кожен рік (всього 42 доби), що безпідставно не враховано судом першої інстанції.
За цим, доводи апеляційної скарги про помилковість позиції позивача щодо невикористаної відпустки у кількості 140 діб, приймаються колегією суддів в якості належних.
Інші доводи і заперечення сторін, з урахуванням наведеного, на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, з частковим скасуванням рішення суду. 
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2026 по справі № 520/33182/25 скасувати в частині задоволення позову про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні 24.09.2025 грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, згідно з п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016, 2017 та 2019 роки в кількості 14 діб за кожен рік (всього 42 доби) та зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, згідно з п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016, 2017 та 2019 роки в кількості 14 діб за кожен рік (всього 42 доби).
Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовити.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2026 по справі № 520/33182/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий   М.О. Семененко