ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Давидюка Тараса, 26А, м. Рівне, 33013, тел. (0362) 62 03 12, код ЄДРПОУ: 03500111,
e-mail: inbox@rv.arbitr.gov.ua, вебсайт: https://rv.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" червня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/1007/21(918/609/26) 
Господарський суд Рівненської області у складі судді О. Андрійчук, за участю секретаря судового засідання О. Гуменюк, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи
за позовом  ОСОБА_1 
до Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"
про стягнення в сумі 140 850,54 грн,
за участю представників:
від позивача: В. Луцишин, паспорт,
від відповідача: І.Гаєнков, виписка з ЄДРЮОФОПГФ,
арбітражний керуючий: А. Брикса, 
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до ДП "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення в сумі 140 850,54 грн.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Згідно із позовною заявою, відповідач при звільненні позивача своєчасної виплати належних йому сум у встановлені строки не провів, у зв`язку з чим позивач нарахував та заявив до стягнення середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Окрім того, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні в розмірі 28 805,73 грн та 3% річних в розмірі 12 672,42 грн.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на статті 116, 117 КЗпП України, статтю 625 ЦК України.

27.05.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу. Обчислюючи середній заробіток за 6 місяців затримки розрахунку при звільненні, позивач посилається на показник середньоденної заробітної плати за останні два місяці перед звільненням (листопад – грудень 2022 року), Цей розрахунок проведено на підставі довідки про доходи № 6 від 10.02.2026, яка видана філією "Рівненська ДЕД" ДП "Рівненський облавтодор" (як правонаступником філії "Любомирський АБЗ"). Водночас, згідно зі змістом цієї ж довідки, задекларована сума нарахувань ОСОБА_1 за листопад 2022 року становила 23 896,27 грн, а за грудень 2022 року - 9 748,43 грн. Згідно з поясненнями Філії «Рівненська ДЕД» ДП «Рівненський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» №26 від 27.05.2026, підписаних керівником та головним бухгалтером філії, до загальної суми доходу позивача включено заробітну плату за час відпустки, лікарняні, допомога по тимчасовій непрацездатності, винагорода за вислугу років, доплати за звання «Заслужений будівельник» та «Почесний дорожник», а також індексація. Зокрема, за листопад 2022 року (23 896,27 грн) було помилково включено: оплату відпустки в сумі 19 196,80 грн (за 32 к.дн. з 01.11.2022 по 02.12.2022); лікарняні в сумі 2 135,30 грн (за 10 к.дн.); одноразову винагороду за вислугу років у сумі 2 564,17 грн. Зіставляючи ці дані з розрахунковою відомістю («Заробітна плата нарахування та утримання за листопад 2022 р.») та особовим рахунком ОСОБА_1 , вбачається, що в листопаді 2022 року позивач фактично не відпрацював жодного робочого дня, оскільки перебував у відпустці та на лікарняному. Водночас, згідно з даними бухгалтерського обліку відокремленого підрозділу відповідача, упродовж 2022 року ОСОБА_1 не відпрацьовано жодного повного місяця. Приймаючи до уваги, що довідка №6 від 10.02.2026, покладена в основу обрахунку суми середнього заробітку при зверненні із цим позовом до суду, то здійснений позивачем розрахунок є арифметично та нормативно хибним, оскільки базується на штучно завищеній сумі середньоденного заробітку, яка включає виключені законом виплати (відпускні та лікарняні). Відповідно до штатного розкладу працівників апарату управління (керівників, спеціалістів та службовців) Філії «Любомирський АБЗ» на 2021 рік затвердженого керівником дочірнього підприємства, місячний фонд оплати праці за посадою начальника філії становить 15 385,00 грн. З огляду на викладене стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.01.2022 по 21.07.2023 в розмірі 99 404,50 грн не відповідає змісту поняття середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відтак в цій частині заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими та такими, що не грунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому не підлягають до задоволення. Окрім того, стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення інфляційних втрат (28 805,73 грн) та 3% річних (12 640,31 грн), нарахованих на суму несвоєчасно виплаченої заробітної плати, то дія статті 625 ЦК України поширюється виключно на порушення грошових зобов`язань, що виникають із цивільно-правових чи господарських договірних відносин. Спірні ж правовідносини між сторонами є трудовими та регулюються спеціальним законодавством - КЗпП України, норми якого передбачають самостійну відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні (статті 116, 117 КЗпП України). Заборгованість із заробітної плати за своєю правовою природою не є грошовим зобов`язанням у розумінні цивільного права, а тому на неї не можуть нараховуватися передбачені цивільним законодавством інфляційні втрати та річні відсотки.

26.06.2026 від відповідача надійшли заперечення на позов, де зазначено, що предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.01.2022 по 21.07.2023 в розмірі 99 404,50 грн, компенсації втрат частини доходу (інфляція) в сумі 28 805,73 грн та 12 640,31 грн – 3% річних від суми невиплаченої зарплати, у зв`язку із порушенням строку виплати належних звільненому працівникові сум, зазначеного в статті 116 цього КЗпП. У силу вимог, частини третьої статті 232 ГПК України, розгляд прави по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду. Натомість, за результатами розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника судом постановляється ухвала (стаття 45 КУзПБ). Судове рішення про задоволення вимог позивача, у справі позовного провадження, що набрало законної сили в порядку ГПК України, само по мобі не є підставою для набуття стягувачем за цим рішенням правомочностей кредитора в санаційній процедурі боржника та внесення відповідних відомостей до реєстру вимог кредиторів і, як наслідок, для задоволення таких вимог у процедурі санації, адже не є результатом визначеного законодавцем процесуального порядку
визнання і задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство - ухвалою суду за результатами розгляду заяви кредитора про визнання грошових вимог до боржника в порядку реалізації норм спеціального закону - статей 39, 45 КУзПБ. Саме по собі судове рішення, в розумінні КУзПБ, не є ухвалою суду, постановленою за результатами розгляду вимог кредитора про їх визнання чи відхилення (повністю або частково), в якій, серед іншого, зазначаються розмір та черговість задоволення кожної визнаної вимоги, відповідно до статті 64 Кодексу, а відтак не є підставою для включення заявника до реєстру вимог ДП «Рівненський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України». Саме тому, заява ОСОБА_1 з грошовими вимогами до ДП «Рівненський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» в сумі 140850,54 грн не підлягає розгляду в межах справи №918/1007/21(918/609/26). Водночас, для задоволення своїх вимог, ОСОБА_1 повинен подати в межах справи №918/1007/21 письмову заяву з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, в порядку, визначеному статтею 45 КУзПБ, тобто за власною волею трансформувати позовну вимогу у вимогу кредитора до боржника, що може бути задоволена в процедурі санації. Додатково вказує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати (висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, від 18.03.2020 у справі №711/4010/13). Заявлені ОСОБА_2 вимоги про стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 28 805,73 грн та 3% річних у сумі 12 640,31 грн є цілковито безпідставними, прямо суперечать нормам матеріального права та актуальній судовій практиці, що унеможливлює їх задоволення судом.

29.06.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній не погоджуюся із запереченнями арбітражного керуючого А. Брикси, з огляду на таке. Факт порушення трудових прав підтверджено судовим наказом Рівненського міського суду від 20.03.2023 у справі № 569/4802/23. Оскільки боржник не здійснив розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України у нього виникло зобов`язання виплатити середній заробіток. Господарський суд в межах справи про санацію має повне право розглянути ці вимоги по суті відповідно до статті 45 КУзПБ. Відповідно до пункту 2 частини першої статті64 КУзПБ, у другу чергу задовольняються вимоги щодо заборгованості із виплати заробітної плати, а також інших виплат, що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами. Стягнення середнього заробітку безпосередньо пов`язане з трудовими відносинами, тому має бути включене саме до другої черги. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16, стаття 625 ЦК України (інфляційні втрати та 3% річних) поширюється на всі грошові зобов`язання, включаючи ті, що виникли з трудових правовідносин.

Процесуальні рішення, заяви і клопотання сторін, результат їх розгляду.
У провадженні Господарського суду Рівненської області (суддя Н. Політика) перебуває справа № 918/1007/21 за заявою ДП "Київський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про відкриття провадження у справі про банкрутство ДП "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

Ухвалою суду від 25.09.2023 припинено процедуру розпорядження майном ДП "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" та припинено повноваження розпорядника майна арбітражного керуючого Чепелюка Олександра Олександровича. Крім того, введено процедуру санації боржника, затверджено план санації ДП "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" у редакції, схваленій зборами кредиторів 18.09.2023, та призначено керуючим санацією арбітражного керуючого Чепелюка Олександра Олександровича.

Ухвалою суду від 28.10.2024 відсторонено арбітражного керуючого Чепелюка Олександра Олександровича від виконання повноважень керуючого санацією ДП "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", призначено керуючим санацією арбітражного керуючого Бриксу Андрія Олеговича, якого, зокрема зобов`язано продовжити здійснювати процедуру санації ДП "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" відповідно до ухвали Господарського суду Рівненської області від 25.09.2023.

Ухвалою суду від 03.11.2025, яка залишена без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.01.2026, затверджено зміни до плану санації ДП "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" у редакції, схваленій зборами кредиторів 23.09.2025, продовжено строк процедури санації, а також повноваження керуючого санацією Брикси Андрія Олеговича до 25.09.2028.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.04.2026 постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 та ухвалу Господарського суду Рівненської області від 03.11.2025 у справі № 918/1007/21 скасовано, справу № 918/1007/21 передано на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 05.05.2026 справу № 918/1007/21 передано на розгляд судді О.Андрійчук.

Ухвалою суду від 12.05.2026 справу № 918/1007/21 прийнято до свого провадження суддею О.Андрійчук, судове засідання призначене на 01.06.2026.

08.05.2026 В. Луцишин звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до ДП "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення в сумі 140 850,54 грн.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 08.05.2026 справу № 918/1007/21(918/609/26) передано судді О.Андрійчук.

Ухвалою суду від 13.05.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 918/1007/21(918/609/26) в межах провадження у справі про банкрутство № 918/1007/21 у порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 01.06.2026.

Ухвалою суду від 01.06.2026 у судовому засіданні оголошено перерву на 29.06.2026.

Інших заяв і клопотань від сторін не надходило.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, оцінивши надані докази, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, суд установив таке.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.
Позивач працював начальником філії «Любомирський АБЗ» ДП «Рівненський облавтодор» та був звільнений з посади 20.01.2023 на підставі наказу ДП «Рівненський облавтодор» від 19.02.2023 № 2-к за скороченням (пункт 1 статті 40 КЗпП України) у зв`язку з припиненням (реорганізацією) філії.

Відповідач розрахунку у день звільнення, як і на наступний день, не провів, у зв`язку з чим позивач звернувся до Рівненького міського суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ДП «Рівненський облавтодор» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

20.03.2023 Рівненським міським судом видано судовий наказ про стягнення з ДП «Рівненський облавтодор» на користь ОСОБА_3 258 889,67 грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

У період з березня 2023 року по лютий 2026 року відповідачем у повному обсязі погашено заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, про що свідчить долучена до матеріалів справи довідка про рух коштів, видана АТ КБ «Приватбанк» від 05.03.2026.

На підставі довідки від 10.02.2026 № 6, виданої філією «Рівненська ДЕД», яка є правонаступником філії «Любомирський АБЗ» ДП «Рівненський облавтодор», позивачем проведено розрахунок середнього заробітку за несвоєчасно виплачену зарплату, розмір якого, за даними позивача, становить 99 404,50 грн.

Окрім того, позивачем за несвоєчасно проведений при звільненні розрахунок нараховано та заявлено до стягнення 28 805,73 грн інфляційних та 12 672,42 грн 3% річних. 

З урахуванням викладеного судом установлено, що між сторонами виникли спірні трудові правовідносини, пов`язані з невиплатою роботодавцем належних звільненому працівникові сум у встановлені строки та відповідальністю за таку затримку, регулювання яких здійснюється КЗпП України.

Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.
Щодо вимоги про стягнення суми середнього заробітку за час затримки, то слід зазначити таке.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При припиненні трудового договору з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку (частина перша статті 44 КЗпП України).

Постановою КМ України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, за пунктом 2 розділу ІІ якого у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

На підставі аналізу наведених норм права можна дійти такого висновку. Законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо). 

Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України.

Судом із фактичних обставин справи установлено, що позивача було звільнено з посади 20.01.2023, розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні становив 258 889,67 грн, погашення вказаної заборгованості відбувалося у період з березня 2023 року по лютий 2026 року.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Сума середнього заробітку за час затримки обчислюється так: Сума до виплати = Середньоденна ЗП * Кількість робочих днів затримки.

Період затримки: відраховується з дня, наступного після дня звільнення, і закінчується днем фактичного остаточного розрахунку. Оплата здійснюється за робочі дні підприємства, встановлені за графіком його роботи.

Суд, здійснивши перевірку правильності нарахування заявленої до стягнення суми, установив, що розмір середнього заробітку за час затримки 134 183,40 грн (1 032,18 грн * 130 днів) (при заявленому - 99 404,50 грн), отже вимога позивача в цій частині є обгрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. 

Щодо клопотання відповідача про зменшення суми середнього заробітку за час затримки, то слід зазначити таке.
За змістом статті 117 КЗпП України законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. 

Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.

Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.

Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.

Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.

Оскільки метою статті 117 КЗпП України є компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.

З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».

При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.

Як установлено судом із фактичних обставин справи, з 2021 року щодо відповідача відкрито провадження у справі про банкрутство (тоді як звільнення мало місце у січні 2023 року).

Попри це відповідач вживав заходів для реального виконання судових рішень та погашення заборгованості перед працівниками, зокрема і позивачем. Так, за рахунок коштів, що надійшли від здійснення господарської діяльності та продажу майна боржника у межах плану санації, відповідачем здійснено платежі на користь позивача в рахунок погашення заборгованості. 

Окрім того, за затвердженим ухвалою суду від 25.09.2023 планом санації ДП «Рівненський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» передбачено порядок та строки погашення заробітної плати працівникам у розмірі 11 815 476,62 грн, без врахування обов`язкових податкових зборів (ЄСВ, ПДФО, військовий збір). 

На примусовому виконанні відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало зведене виконавче провадження №42423745 про стягнення з ДП «Рівненський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на загальну суму заборгованості у розмірі 35 745 862,26 грн. Станом на 31.10.2025 в складі вказаного зведеного виконавчого провадження в залишку третьої черги задоволення вимог (вимоги щодо стягнення заробітної плати або інших виплат, що пов`язані з трудовими відносинами, у тому числі компенсація за затримку невиплаченої заробітної плати при звільненні та компенсація втрати доходів) перебуває 52 виконавчих проваджень на суму 2 354 635,20 грн. Лише за період з 01.06.2025 по 30.08.2025 за рахунок коштів, що надійшли на санаційний рахунок боржника від продажу майна, відбулось погашення кредиторської заборгованості із виплати заробітної плати, яка включена до І черги реєстру вимог кредиторів ДП «Рівненський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», в розмірі 5 252 675,67 грн, у т.ч. ЄСВ в сумі 940 736,77 грн та інші податки в розмірі 2 400,00 грн тощо.

Станом на 01.06.2026 заборгованість із виплати заробітної плати становить 1 068 223,93 грн, яка, за твердженням керівника, виникала у період з кінця 2022 по 2023 роки, отже, на підприємстві є значна кількість працівників, які впродовж тривалого часу не отримали виплати заборгованості із заробітної плати. 

Заразом, як установлено судом, сума 134 183,40 грн, при цьому судом задоволено 99 404,50 грн, тобто на 34 778,90 грн менше від того, на що міг претендувати позивач, відтак суд не вбачає підстав для зменшення суми середнього заробітку за весь час затримки. 

Окрім того, позивач нарахував та заявив до стягнення 12 640,31 грн 3% річних та 28 805,73 грн інфляційних у порядку статті 625 ЦК України.

Даючи оцінку вимогам позивача в цій частині, суд вважає за необхідне зазначити таке.

За статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У свою чергу, стаття 117 КЗпП України є компенсаційною, а тому її потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого.

Розвиваючи цю тезу, Велика Палата Верховного Суду провела аналогію між відшкодуванням за статтею 117 КЗпП України та такими цивільно-правовими інститутами, як збитки та неустойка. Суд зазначив, що дійсний розмір збитків працівника від затримки розрахунку довести складно або неможливо. Тому законодавець з метою захисту інтересів постраждалої сторони встановлює правила, що дозволяють стягнути компенсацію у заздалегідь визначеному розмірі (середній заробіток) у спрощеному порядку, без необхідності доведення працівником точного розміру його втрат.

Таке правове регулювання подібне до інституту неустойки (статті 549-552 ЦК України), яка також є способом забезпечення виконання зобов`язання та компенсації втрат кредитора без доведення їх розміру. Водночас аби неустойка не набула ознак каральної санкції, цивільне законодавство надає суду право зменшити її розмір, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (частина третя статті 551 ЦК України). Це право суду є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Отже, ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. 

Зважаючи на викладене, законодавцем у трудовому праві передбачено компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Зважаючи, що позивачем заявлено до стягнення середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 99 404,50 грн, нарахованого у порядку статті 117 КЗпП України, яка є спеціальною, відтак підстави для нарахування 3% річних та інфляційних у порядку статті 625 ЦК України відсутні. 

Висновки суду за результатами вирішення спору.
За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами статтями 76-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про порушення майнових прав позивача, а отже, про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Розподіл судових витрат.
Згідно з частиною першою статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (частина перша статті 124 ГПК України).

За подання позовної заяви позивач мав сплатити судовий збір в розмірі 3 328,00 грн. 

При цьому суд зазначає, що звільнення від сплати судового збору, передбачене пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений статтею 117 КЗпП України, мають різну правову природу. Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця і своєрідною санкцією; він не входить до структури заробітної плати (постанова Великої Палати ВС від 08.02.2022 № 755/12623/19).

Відповідно до пунктом 2 частини першої статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено частково, відтак судовий збір в розмірі 2 348,57 грн покладається на відповідача, а решта (979,43 грн) – на позивача.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 130, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення в сумі 140 850,54 грн задоволити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (вул. Пластова, 7, м. Рівне, 33028, ідентифікаційний код 31994540) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 99 404,50 грн середнього заробітку за весь час прострочення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Відповідач: Дочірнє підприємство "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (вул. Пластова, 7, м. Рівне, 33028, ідентифікаційний код 31994540).

Стягувач (за судовим збором в дохід Державного бюджету України): Державна судова адміністрація України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ідентифікаційний код 26255795).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (частини перша, друга статті 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 256 ГПК України).

Інформацію у справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне рішення складене та підписане 29.06.2026.

Суддя О.Андрійчук