Унікальний номер справи 369/12893/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/5889/2026
Головуючий у суді першої інстанції Н.В. Аббасова 
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

10 червня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1 

відповідач ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Луценка Сергія Олександровича, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Н.В. Аббасової в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва,

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, у якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 310 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.11.2022 ОСОБА_2 звернувся до нього з проханням позичити у борг кошти у розмірі 360 000,00 грн. Позивач надав відповідачу в борг гроші в сумі 360 000,00 грн, на підтвердження отримання коштів відповідач написав розписку. Строк повернення відповідачем коштів був до 01.07.2023.
Станом на 20.11.2023 боргове зобов`язання відповідач не виконав. На підтвердження даного факту відповідачем була написана нова розписка на суму 360 000,00 грн у якій передбачено строк виконання зобов`язання до 01.07.2024. Розписка від 29.11.2022 була розірвана за обопільною згодою з метою запобігання подвійних трактувань щодо суми боргу.
29.04.2024 відповідач повернув позивачеві частину боргу, а саме кошти у розмірі 50 000,00 грн. В зв`язку з чим, відповідачем була написана нова розписка на суму 310 000,00 грн, у якій передбачено строк виконання зобов`язання до 01.07.2024.
Відповідач свої зобов`язання у зазначений строк не виконав, борг не повернув та ухиляється від спілкування з позивачем.
На підставі зазначеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 310 000 грн та задовольнити його позов.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 310 000,00 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 100,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, представником ОСОБА_2 - адвокатом Луценком С.О. подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки сторони не досягли усіх істотних умов договору позики. 
Кредитором (позивачем) не відбулися дії спрямовані на реальне укладання договору, зокрема позивачем не передавалися відповідачеві в позику кошти за розписками від 20.11.2023 та 29.04.2024 ні у вказаний у розписках час (дати), а ні відповідно до вказаних у розписках сумах. Оскільки грошові кошти за вказаними розписками не передавались, то не відбулося і укладання договору позики, а відтак у позивача відсутні підстави вимагати суми боргу за вказаними розписками, позивачем не підтверджено реальність виконання ним договору та передачу відповідачеві коштів в позику.
На думку апелянта, надані свідками показання під час розгляду справи судом першої інстанції, лише доводять позицію відповідача, оскільки свідки вказують, що між позивачем та відповідачем погоджувалися та планувалися спільні дії в том числі і вкладання власних коштів у забезпечення, організацію і ведення підприємницької діяльності (ведення спільного бізнесу) для отримання прибутку. Однак, у зв`язку із негативним результатом спільної діяльності, на яку не розраховував позивач, останній безпідставно висуває вимоги про стягнення з відповідача коштів, які, як він вважає, передавав відповідачеві в позику.
ОСОБА_1 подано до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача.
Зазначає, що факт отримання відповідачем коштів в сумі 310 000,00 грн. в борг від позивача стороною відповідача не оспорювався. Як наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. 
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуює отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Шилков В.О. проти доводів апеляційної скарги заперечили, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2025 року просили залишити без змін як законне та обґрунтоване. 
Відповідач ОСОБА_2 та його представник у засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у відповідності до вимог закону. Враховуючи те, що відповідач та його представник повідомлені про розгляд справи апеляційним судом, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 та його представника. 
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Шилкова В.О., вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного. 
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Вирішуючи спір у даній справі, судом зазначено, що факт отримання відповідачем коштів в сумі 310 000,00 грн в борг від позивача стороною відповідача не оспорювався.
Судом зауважено, що як вбачається зі змісту розписки від 29.04.2024, відповідач зобов`язався повернути позивачеві борг до 01.07.2024.
Відповідач свої зобов`язання у зазначений строк не виконав, борг позивачеві не повернув.
Отже, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення на його користь з відповідача суми позики у розмірі 310 000,00 грн є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а відтак позов підлягає задоволенню.
Перевіряючи таке твердження суду, колегія суддів зазначає наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, та зазначив позивач звернувшись з позовом до суду, відповідачем ОСОБА_2 було написано кілька розписок, у яких зазначено про отримання грошових коштів у ОСОБА_1 . 
Позивачем заявлено вимогу щодо стягнення боргу згідно боргової розписки від 29.04.2024 на суму 310 000,00 грн. обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 29.11.2022 до нього звернувся відповідач ОСОБА_2 з проханням надати йому позику в сумі 360 000,00 грн., зазначена сума була надана ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 , про що ним була складена відповідна розписка, було визначено дату повернення коштів. 
Оскільки у визначену дату, кошти, які ОСОБА_2 взяв у борг не повернув, відповідачем була написана нова розписка від 20.11.2023, яка приєднана позивачем до матеріалів справи та місить усі необхідні відомості щодо суми коштів, що позивач передав відповідачу та становить 360 000, 00 грн., а також містить кінцевий термін повернення боргу 01.07.2024.
У зв`язку з частковою сплатою відповідачем ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 50 000,00 грн. 29.04.2024 відповідачем була написана нова розписка, згідно якої ОСОБА_1 . 29.11.2023 надав відповідачу ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 310 000,00 грн. Строк повернення коштів, зазначений у розписці 01.07.2024.
Отже, між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глава 71 ЦК України.
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Верховний Суд у постанові від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, зазначив, що у частині третій статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належного виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати увагу на декількох аспектах: а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що, незважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належне виконання зобов`язання. Водночас процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належного виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належне виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належне виконання боржником свого обов`язку.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику.
У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, керуючись дійсним змістом та достовірністю документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив в означеній частині законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність факту отримання відповідачем коштів в сумі 310 000,00 грн в борг від позивача, що в свою чергу відповідачем не оспорювалось.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що матеріали справи не містять розписки від 29.11.2022, яка є підтвердженням укладення договору позики, не заслуговують на увагу, оскільки, наявність оригіналів боргових розписок у позивача (кредитора) ОСОБА_1 , від 20.11.2023 та від 29.04.2024 (зміст і виконання яких не оспорюється відповідачем) є свідченням того, що у відповідача наявне боргове зобов`язання перед позивачем та воно ним не виконане.
Адже, частина третя статті 545 ЦК України передбачає презумпцію належного виконання зобов`язання у разі наявності боргового документа у боржника.
Слід зауважити, що відповідач заперечуючи факт отримання коштів від позивача не оспорює факт написання ним розписок від 20.11.2023 та від 29.04.2024, адже тягар і тягар доведення обставини не отримання грошових коштів покладений саме на позичальника. Коли боргова розписка складена позичальником власноруч, він має спростувати не лише належність підпису, а й факт самого виконання документа та отримання грошей за допомогою беззаперечних доказів.
Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що розписка від 29.04.2024 містять вказівку про отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 саме у борг, а також встановлено обов`язок відповідача повернути кошти у визначений строк. 
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа.
У справі, яка переглядається, суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, встановив, що укладений сторонами письмовий договір позики підтверджує факт укладення такого договору і виникнення у ОСОБА_2 зобов`язання з повернення коштів.
ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти ОСОБА_1 у визначений розпискою строк не повернув. 
Встановивши вказані обставини, суди дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Відповідачем не доведено суду наявність між ним та позивачем інших будь - яких правовідносин, у зв'язку з якими б він склав зазначені вище розписки. 
В той же час позивач не заперечує тієї обставини, що гроші у розмірі 360 000 грн він надав у борг ОСОБА_2 саме 29.11.2022 року, зазначає, що до першого липня отримані у позику гроші відповідач не повернув, саме тому відповідачем була написана нова розписка і гроші він мав повернути вже до 01.07.2024. Повернув реально відповідач тільки 50 000 грн і тому ним була написана ще одна розписка про отримання у борг 310 000 грн, які відповідач мав повернути вже до 01.07.2024. Тобто позивач, не стверджував, що він передавав грошові кошти у борг відповідачу і за розпискою від 20.11.2023 року і за розпискою від 29.04.2024 року (не дивлячись на те, що він надав суду оригінали обох цих розписок), а пояснював, що 360 000 грн передав у борг відповідачеві ще 29.11.2022 року. І факт неповернення відповідачем отриманих у борг 310 000 грн підтверджується саме розписками від 20.11.2023 та від 29.04.2024. 
Оскільки відповідач не надав суду чітких і зрозумілих пояснень щодо причин та підстав написання ним розписок від 20.11.2023 та від 29.04.2024, суд дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_2 , отримавши від позивача у борг 360 000 грн, не повернув ОСОБА_1 310 000 грн, а тому вказана заборгованість підлягає стягненню з відповідача у судовому порядку. Та обставина, що ОСОБА_1 не передавав у борг ОСОБА_2 грошові кошти за розписками від 20.11.2023 та від 29.04.2024, не свідчить про відсутність у відповідача повернути ОСОБА_1 неповернуту суму боргу, а саме 310 000 грн за договором позики. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено усі обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права та дотримано норми процесуального права при винесенні рішення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, про незаконність чи необґрунтованість рішення не свідчать, а тому відсутні підстави для їх задоволення та скасування рішення суду першої інстанції. Рішення суду про відмову ОСОБА_1 у позові буде несправедливим по відношенню до позивача, а відповідно судом не буде дотримано принципу верховенства права, що суд апеляційної інстанції вважає недопустимим.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
При цьому, враховуючи той факт, що за наслідками апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції не було ухвалено судове рішення про відмову у задоволенні позову, то колегія суддів не вбачає підстав для покладення на позивача понесених відповідачем судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Луценка Сергія Олександровича, залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2025 року залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 03 липня 2026 року.

Судді Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна