Справа № 189/2565/25
Номер провадження 2/184/166/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року	м. Покров	

Покровський міський суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді – Томаша В.І., за участю секретаря судового засідання – Михайлової Т.В., розглянувши в м. Покров в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом   Товариства з обмеженою відповідальністю фінансової компанії «Кредит-Капітал» до  ОСОБА_1 «про стягнення заборгованості за кредитним договором»,-

ВСТАНОВИВ:

 Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача по справі про стягнення заборгованості по договору про споживчий кредит № 104036276 від 16.10.2021 року.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив наступне: що 16.10.2021 р., між кредитодавцем ТОВ «Мілоан» та позичальником, який являється відповідачем по справі ОСОБА_1 , був укладений в електронний спосіб договір про споживчий кредит № 104036276. Що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, та підписаний в електронний спосіб у відповідності з Законом України «Про електрону комерцію». Що згідно договору кредитодавець зобов`язувався надати позичальнику фінансовий кредит у сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн., строком на 20 днів, на засадах строковості, поворотності, та платності. А позичальник зобов`язувався повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах визначених договором кредиту та «Правилами про надання фінансових кредитів Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан». Що згідно п. 2.1 кредитного договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на його картковий рахунок. Що згідно п. 1.5.2. договору, відсотки по кредиту нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Що 27.01.2022 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» уклали договір відступлення прав вимоги № 79-МЛ/Т згідно якого ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набула статусу нового кредитора та отримала право грошової вимоги з ОСОБА_1 за кредитним договором №104036276 від 16.10.202 р. Що станом на дату подання позову заборгованість відповідача перед позивачем становить 20 815,66 грн., який складається: заборгованість за тілом кредиту – 4750 грн. Заборгованість за процентами – 15 565,66 грн. Заборгованість за комісією – 500 грн. Що відповідач по справі не повернув кредит чим не виконав умови кредитного договору і тому позивач просить суд стягнути з нього борг у судовому порядку. 
У прохальній частині позову, представник позивача попросив суд задовольнити позовні вимоги позивача. Справу розглянути за правилами спрощеного позовного провадження, та за його відсутності. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечував.
Також, представник позивача, для підтвердження отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів, попросив суд витребувати від АТ «ПУМБ», ЄДРПОУ 14282829, місце реєстрації 04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4 наступну інформацію: чи належить банківська карта з прихованим номером № НОМЕР_1 ОСОБА_1 . Чи була успішною транзакція здійснена 16.10.2021 року на банківську картку НОМЕР_1 в сумі 5 000 грн. з призначенням платежу «Кошти згідно договору 104036276». Чи були зараховані грошові кошти за цією транзакцією на відповідний рахунок власника банківської карти № НОМЕР_1 . Чи проводилась верифікація особи власника банківської карти № НОМЕР_1 .
Ухвалою суду про відкриття провадження від 02 вересня 2025 року, позовну заяву позивача було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним ухвали, на подачу відзиву на позов.
01.10..2025 р. від представника відповідача, через підсистему «Електронний суд», до суду був поданий відзив на позов. А 04.04.2026 р., від сторони відповідача були надані додаткові пояснення до відзиву. В яких, сторона відповідача вказала на те, що вона вважає позовні вимоги позивача не обґрунтованими та не доведеними у достатній мірі. Що позивач, вимагаючи від відповідача повернення кредитного боргу, спочатку, повинен довести факт його надання відповідачу. Бо це його процесуальний обов`язок. Сторона віповідача у відзиві звернула увагу суду на те, що позивач, як на один із доказів надання кредиту відповідачу по справі посилається на кредитний договір. В той час, коли сам по собі кредитний договір, без належного документального підтвердження перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника, не являється доказом надання кредитних коштів. Що кредитний договір, це лише документ про наміри, який являється тільки юридичною підставою для проведення фінансової операції пов`язаною з наданням кредиту. А сам факт перерахування кредитних коштів з рахунку кредитора на рахунок позичальника, якщо кредит видається у безготівковий спосіб, підтверджується не кредитним договором, а первинними фінансовими бухгалтерськими документами: підтвердженою (проведеною) банком платіжною інструкцією про перерахування кредитодавцем кредитних коштів на рахунок позичальника. Меморіальним ордером який би підтвердив здійснення фінансової операції по перерахуванню кредитних коштів позичальнику кредитодавцем. Банківською випискою по рахунку позичальника, з відображенням у ній зарахування кредитодавцем кредитних коштів на рахунок позичальника. Бо, договір може бути підписаним, а дії передбачені даним договором, по різним причинам, можуть бути не здійснені. А позивач, таких доказів перерахування кредитних коштів позичальнику не надав. А в якості перерахування кредиту додав до позовної заяви копію платіжного доручення № 33866839 від 16.10.2021 р. При цьому, сторона відповідача звернула увагу суду на той факт, що надане платіжне доручення не проведене (не підтверджене) банком. На платіжному дорученні відсутні відмітки банку про прийняття банком даного доручення до виконання. Та відсутні відмітки банку про час здійснення фінансової операції по переказу коштів по даному платіжному дорученню. Додане платіжне доручення за підписом керівника підприємства-платника (кредитора по кредитному договору) є лише розпорядчим документом ініціатора платежу (кредитодавця) на здійснення платежу банком. А без відмітки банку про прийняття даного платіжного доручення до виконання, та без відмітки банку про здійснення переказу по даному дорученню, дане платіжне доручення не являється доказом здійснення фінансової операції по даному дорученню з додержанням вимог ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», чинному на дату вказану в платіжному дорученні ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», з додержанням вимог Постанови Правління НБУ № 75 від 04.07.2018 р. про затвердження «Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України», «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженій постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 р. чинній на дату вказану в доданому платіжному дорученні. 
Також, сторона відповідача звернула увагу суду на те, що в наданому позивачем кредитному договорі зовсім відсутні підписи сторін договору. Договір не підписаний ні живими ні електронними підписами сторін. А сам договір без будь-яких підписів сторін, завірений представником позивача адвокатом Усенко М.І. 
Сторона відповідача також вказала на те, що в доданому кредитному договорі відсутній номер рахунку позичальника, на який йому повинні були бути зараховані кредитні кошти. І на який, як стверджує позивач, дані кошти були перераховані. Що, на думку сторони відповідача, свідчить про не повну узгодженість між сторонами усіх істотних умов кредитного договору. 
Також, сторона відповідача вказала на те, що позивачем до кредитного договору доданий графік платежів по поверненню кредиту. Але даний графік не має ні живих ні електронних підписів ні кредитодавця ні позичальника. 
Позивач також додав до позову копію анкети-заявки на отримання кредиту. Але дана анкета також не має підпису відповідача по справі. Що не доводить того, що така анкета дійсно заповнювалась позичальником. 
Сторона відповідача, також зазначила у відзиві про те, що розмір заявленого в позові боргу, повинен підтверджуватись належно оформленим з урахуванням усіх вимог чинного законодавства розрахунком, сформованим у зрозумілому для суду форматі, складеним та підписаним уповноваженою на роботу з первинними фінансовими документами, особою. З зазначенням персональних даних особи та її посади. Повноваження якої повинно бути підтверджене посадовою інструкцією, та наказом керівника підприємства на право даної особи складати та підписувати первинні фінансові бухгалтерські документи від імені підприємства яке надає такий розрахунок. А сам розрахунок повинен бути підписаним і відповідальною особою яка склала даний розрахунок і керівником підприємства, яке видало даний розрахунок. А позивач, таких документів суду не надав. Він додав до позову не розрахунок боргу, а відомість про щоденні нарахування та погашення, без її підтвердження первинними фінансовими бухгалтерськими документами. До того ж, дана відомість підписана одноосібно директором фірми-кредитора. Що не відповідає вимогам п. 51 Постанови НБУ № 75 від 4 липня 2018 р., якою повноваження відповідальної особи на складання первинних бухгалтерських документів, регламентується посадовою інструкцією, без якої, виписка по рахунку не являється дійсною.
Тому, сторона відповідача, на підставі викладених нею обставин, та через недоведення позивачем у спосіб передбачений чинним законодавством факту перерахування первісним кредитором кредитних коштів на рахунок відповідача. Та не доведення позивачем у спосіб передбаченими законодавством розміру боргу, просить суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.
Також, сторона відповідача, подала до суду заперечення проти задоволення клопотання представника позивача про витребування від АТ «ПУМБ» інформації яка містить банківську таємницю відносно рахунків відповідача та руху коштів по його рахунках. Мотивуючи своє заперечення тим, що позивачу, для доказу надання кредиту відповідачу, не потрібно доказувати факт отримання відповідачем кредитних коштів. А достатньо надати суду підтвердження перерахування кредитодавцем даних кредитних коштів позичальнику. А для цього, достатньо надати передбачену законодавством, підтверджену (проведену) банком платіжну інструкцію про перерахування кредитних коштів. Та меморіальний ордер, який би підтвердив проведення даної фінансової операції. І за наявності вище зазначених документів, факт надання кредиту позивачем відповідачу буде повністю доведений. Відповідач, як на приклад вище зазначеного твердження, послався на платіжну інструкцію позивача про перерахування судового збору за подачу позову. Дана інструкція має свій персональний номер. Відмітки банку про дату та час її прийняття в обробку, та про здійснення (проведення) платежу. В даній інструкції вказаний відправник. Банк відправника. Отримувач платежу. Банк отримувача платежу. Та вказані підстави платежу. І за наявності такої, належно оформленої, та підтвердженої банком платіжної інструкції про перерахування коштів, відсутні будь-які підстави робити додатковий запит про отримання даного платежу отримувачем зазначеним в даній платіжній інструкції. Бо законодавством передбачено, що належно оформлені, у відповідності з вимогами чинного законодавства, підтверджені банком, платіжні інсрукції, являються доказом перерахування коштів. А позивач, у своєму клопотанні про витребування інформації з банку, вказує на те, що у нього немає доказів щодо перерахування кредитних коштів кредитодавцем на рахунок відповідача ОСОБА_1 . Тому він звертається до суду з клопотанням про витребування таких доказів від обслуговуючого банку відповідача, про отримання відповідачем кредитних коштів. Без надання при цьому доказів про їх перерахування відповідачу кредитодавцем. 
Представник позивача в судове засідання не з`явився, але надав заяву про розгляд справи в його відсутність.
Представник відповідача подав до суду клопотання про розгляд справи без його присутності та без присутності відповідача. Розгляд справи попросив провести на підставі наданих суду документальних доказів та письмових пояснень, які знаходяться в матеріалах справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб які беруть участь у справі, у відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Судом при досліджені обставин справи було з`ясовано наступне:
16.10.2021 р. між ТОВ «Мілоан» як кредитодавцем та ОСОБА_1 як позичальником було укладено договір споживчого кредиту № 104036276, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» зобов`язувалось надати ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн., строком на 20 днів, за відсотковою ставкою 1,25 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. А позичальник зобов`язувавався повернути кредит не пізніше останнього дня строку кредитування передбаченого договором, та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом у порядку передбаченому договором. Згідно умов кредитного договору, загальні витрати за кредитним договором що включають суму зборів, платежів, та інших витрат пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту складають 1 750 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат за кредитом - складає 6 750 грн. 
Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Згідно правової позиції Верховного Суду України у складі колегії суддів Першої судової палати касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 24.06.2021 по справі № 686/19271/19 провадження № 61-9459св20, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухобліку, а лише свідчить про наміри виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання. В той час, як первинні документи, складаються лише за фактом надання послуг. А про факт отримання та повернення коштів свідчить не договір, а банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунку, а також прибуткові та видаткові касові ордери у разі внесення грошей до каси кредитора.
Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 12 червня 2020 року по справі № 169/506/17 провадження № 61-37213св18.
Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного у Постанові №336/4796/18 від 20.05.2022 р., для стягнення боргу мало надати суду кредитний договір та розрахунок заборгованості, потрібно ще надати і докази видачі кредиту. Це може бути: меморіальний ордер, заява на видачу готівки, платіжне доручення, тощо. Такі документи повинні відповідати положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Якщо кредитор не подає такі документи з позовною заявою, то суд повинен відмовити в задоволенні позову через недоведеність наявності заборгованості.
Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року у справі № 490/10008/17 провадження № 61-11855св19. Та у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 757/39906/15-ц провадження № 61-12781св19. В яких було зазначено, що для стягнення заборгованості за кредитним договором, кредитор, зобов`язаний довести не лише факт укладення договору, а й факт надання кредитних коштів, що має підтверджуватися відповідними первинними документами.
Згідно Постанови Верховного Суду від 25.05.2021 р. по справі № 554/4300/16-ц належними та допустимими доказами передачі кредитних коштів є виключно первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Позивач, як фінансова установа, зобов`язаний фіксувати факт списання коштів зі своїх рахунків та перерахування їх отримувачу (платіжне доручення, меморіальний ордер). Наявність чи відсутність певних зарахувань на рахунках Відповідача не спростовує обов`язку Позивача довести факт виконання ним своєї частини договору.
Київський апеляційний суд, своєю постановою від 19 червня 2024 р., по справі № 757/25558/23, провадження № 22-ц/824/8037/2024, відмовив у задоволенні позовних вимог ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про стягнення заборгованості з відповідача, мотивуючи своє рішення тим, що незважаючи на те, що з позичальником та відповідачем по справі, був укладений кредитний договір, матеріалами справи, сам факт його виконання – не доведено. Доводи позивача про те, що кредитні кошти були перераховані відповідно до умов кредитного договору та Правил надання споживчих кредитів, на підставі інформації про банківські реквізити для перерахування кредитних коштів, отриманої від відповідача, не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами.
Така сама позиція викладена у постанові Дніпровського апеляційного суду, від 04 вересня 2023 р., по справі № 175/1255/23 провадження № 22-ц/803/7045/23, в якій апеляційний суд відмовив у задоволенні позову ТОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, у тому числі, по причині відсутності в матеріалах справи первинних бухгалтерських документів, які б підтвердили перерахування кредитодавцем кредитних коштів на рахунок позичальника.
Такої ж позиції, дотримався Дніпровський апеляційний суд, у своїй постанові від 21 серпня 2023 р., по справі № 176/655/23 провадження № 22-ц/803/6707/23, в якій суд також відмовив у задоволенні позову ТОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, через те, що у справі відсутні первинні бухгалтерські документи, як докази перерахування кредитодавцем кредитних коштів на рахунок позичальника
Також, судом було з`ясовано, що в доданому до позову кредитному договорі відсутній банківський картковий рахунок позичальника, на який згідно договору повинні були перераховуватись кредитні кошти, та на який, згідно позовної заяви позивача, дані кошти були перераховані. Також, номер рахунку позичальника відсутній у паспорті споживчого кредиту та у анкеті-заяві на кредит. 
Згідно п. 2.1 кредитного договору кредитні кошти позичальнику надаються шляхом їх перерахування на картковий рахунок позичальника. А сам рахунок в договорі не вказаний. Що свідчить про те, що у доданому позивачем кредитному договорі, сторонами, не узгоджений рахунок позичальника на який кредитодавець повинен був перераховувати кредитні кошти. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, у Постанові від 12 лютого 2025 року по справі № 679/1103/23 провадження № 61-92св24 відмовляючи ТОВ «Укр Кредит Фінанс» у стягненні боргу з відповідача по кредитному договору, та направляючи справу на її перегляд, висловив свою позицію про те, що під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись умовами обумовленими договором кредиту, а не іншими обставинами, які дають можливість кредитодавцю вийти за межі узгоджені в кредитному договорі.
Судом було встановлено, що позивачем, в якості доказу перерахування кредитних коштів було надане платіжне доручення № 33866839 від 16.10.2021 р. без відміток банку про його прийняття до виконання. Та без відміток банку про здійснення переказу коштів по даному платіжному дорученню. Що не доказує того, що дане платіжне доручення дійсно надходило до банку. А банк здійснив переказ коштів по даному платіжному дорученню.  У разі відсутності у платіжному дорученні відміток банку про його прийняття від розпорядника платежу до виконання, без відмітки банку про виконання фінансової операції по даному платіжному дорученню, таке платіжне доручення не є підтвердженням перерахування коштів по дорученню. 
Згідно п 1.4, дійсної на дату вказану в платіжному дорученні Інструкції № 22 «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої Постановою правління НБУ від 21.01.2004 р., зі змінами , платіжне доручення – це розрахунковий документ, що містить письмове доручення ініціатора платежу (платника), обслуговуючому банку, про списання з рахунку ініціатора платежу вказаної в наданому платіжному дорученні суми коштів, та її перерахування на вказаний в дорученні рахунок отримувача.
Згідно чинному на дату зазначену у доданому платіжному дорученні ЗУ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", меморіальний ордер – це розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій та нормативно-правових актів Національного банку.  Платник – це особа, яка ініціює переказ коштів шляхом подання до банку або іншої установи, учасника платіжної системи, документ на переказ коштів.
Згідно п.3.1 Інструкції № 22, чинній на дату вказану в доданому платіжному дорученні, платіжне доручення оформляється платником за формою та у відповідності до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, у відповідності з Інструкцією, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.
Згідно п.3.7 Інструкції № 22  реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повнота інформації визначається згідно вимог законодавства України.
Згідно ст. 47 Закону України «Про платіжні послуги», відсутність відміток банку-платника на платіжній інструкції про проведення фінансової операції, унеможливлює встановлення факту перерахування коштів по даній платіжній інструкції, та не доказує завершення операції.
Згідно ст. 47 Закону України «Про платіжні послуги», при електронних розрахунках, також повинно бути підтвердження фактичного завершення операції. Відсутність у документі статусу «Виконано» та дати валютування свідчить про те, що платіж не був завершений.
Оскільки надане позивачем платіжне доручення не має відміток банку про його прийняття до виконання та про дату переказу коштів по даному дорученню. До доданого платіжного доручення не додані електронні підтвердження проведення фінансової операції по даному платіжному дорученню. Таке платіжне доручення є лише розпорядженням ініціатора платежу обслуговуючому банку про перерахування коштів. Але таке доручення не є доказом їх фактичного перерахування, та завершення платіжної операції.
Таким чином, додане позивачем до позовної заяви платіжне доручення, без банківського підтвердження про здійснення фінансової операції по даному платіжному дорученню, не може вважатись належним доказом перерахування грошових коштів. Як не може вважатись доказом перерахування кредиту відповідачу по справі. 
Київський апеляційний суд, у постанові від 10.10.2024 р., по справі 765/15128/23 провадження 22-ц/ 824/13668/2024 відмовив ТОВ «Укр Кредит фінанс» у задоволенні його апеляційної скарги, про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором, мотивував своє рішення, у тому числі і тим, що загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, здійснюється у відповідності з ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Який встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду за платіжними системами. Згідно з ч. 22.1 ст. 22 Закону, ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Оскільки до позовної заяви не долучено жодного із цих документів 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер, колегія суддів приходить до висновку про те, що за Кредитним Договором позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували, що кредитор ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» виконав зобов`язання щодо видачі грошових коштів на картковий рахунок позичальника.
Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. 
Позивачем, в якості розміру боргу був наданий суду розрахунок боргу.
Згідно позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові по справі № 161/16891/15-ц від 30.01.2018р., доказами, які можуть підтверджувати наявність заборгованості, та її розмір, можуть бути тільки первинні фінансові бухгалтерські документи, оформлені у відповідності зі ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які фіксують здійснення певних господарських та фінансових операцій
Згідно позиції Верховного Суду, у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, по справі № 554/4300/16-ц, первинні документи, можуть бути належними доказами підтвердження боргу тільки за умови, якщо вони будуть оформлені у відповідності зі ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Та у відповідності з «Положенням про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України» затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 75 від 04 липня 2018 р.
Згідно п.2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі, та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документу, дату його складання, назву організації яка склала документ, зміст та обсяг операції. Посаду і прізвище особи, відповідальної за здійснення операції, та правильність її оформлення.
Згідно п. 51 Постанови НБУ № 75 від 4 липня 2018 р., «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити як назву документа, дату складання, найменування банку від імені якого складений документ, зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення), посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції.
Згідно п. 52 Постанови НБУ № 75, первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними. І не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.
Згідно ст. 1 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ – це документ, який містить відомості про господарську операцію. 
Згідно ст. 2 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» дія даного Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності. 
Згідно ст. 6 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», його вимоги є обов`язковими для всіх підприємств усіх організаційно-правових форм. 
Згідно п.2 ст. 9 Закону, первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа, дату складання, зміст та обсяг операції, посаду і прізвища особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення.
Згідно Наказу Міністерства фінансів України № 88 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» від 24.05.1995 р., зі змінами № 467 від 28.12.2022 р., підписувати первинний документ має право тільки особа, уповноважена здійснювати дану операцію (п. 2.5 Положення № 88). Згідно п. 2.12. Положення № 88, керівник підприємства затверджує перелік відповідальних осіб, які мають право підписувати первинні документи на здійснення господарських операцій. Такі повноваження закріплюються наказом на право підпису первинних документів по підприємству.
Позивач надав інформацію щодо розміру боргу, яка без підтвердження первинними фінансовими бухгалтерськими документами, не може бути належним доказом розміру заборгованості в розумінні положень ч.1 ст. 77 ЦПК України. Не підтвердивши інформацію про розмір боргу первинними фінансовими бухгалтерськими документами, позивач не виконав вимог ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, якими передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як не виконав вимог ч. 1 ст. 80 ЦПК України, якою передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно позиції викладеній у Постанові Київського апеляційного суду від 19.06.2024 р., по справі № 757/25558/23 провадження № 22-ц/824/8037/2024, розрахунок заборгованості, сформований позивачем в односторонньому порядку, не може бути належним та допустимим доказом, оскільки дані викладені в такому розрахунку, повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони – сторони позивача.
Згідно Постанови Київського апеляційного суду від 03.10.2024 у справі № 363/1257/24 провадження 22-ц/824/14603/2024, розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає банк.
Київський апеляційний суд, у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, у постанові від 29.05.2024 р., по справі № 357/9465/23 провадження № 22-ц/824/8742/2024, відмовив ТОВ «Укр Кредит Фінанс» у задоволені його позовних вимог про стягнення боргу з відповідача посилаючись на те, що надані позивачем копія кредитного договору, та розрахунок боргу, не є достовірними, належними та достатніми доказами підтвердження факту виконання позивачем своїх зобов`язань за кредитним договором, оскільки не містять в собі повної інформації про погоджений сторонами номер платіжного засобу позичальника, на який потрібно було перераховувати суму кредиту, та на який, згідно стверджень позивача, даний кредит було перераховано.
Також, позивачем, як доказ надання кредиту відповідачу, був доданий паспорт кредиту.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду України, по справі № 393/126/20 від 23.05.2022 р., знайшла підстави для відступу від висновків Верховного Суду викладених у постановах: у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц, провадження № 61-13569св20, у справі № 313/346/20 провадження № 61-14573св20, від 18 листопада 2020 року, та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 провадження № 61-17707св19 про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом. У підставах палати Касаційного цивільного суду зазначалось про те, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів так і договорів багатосторонніх правочинів. Домовленість сторін, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Тому ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем, не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Згідно ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування», паспорт споживчого кредиту є інформаційним документом, який надається споживачеві до укладення договору. Його основна мета – забезпечити споживача повною та прозорою інформацією про умови кредитування (повна вартість кредиту, процентна ставка, комісії, графік платежів тощо) для прийняття обізнаного рішення. Паспорт споживчого кредиту не є самостійним кредитним договором, і що найважливіше, не фіксує факт здійснення господарської операції з передачі грошових коштів. Він лише відображає умови, на яких може бути наданий кредит, а не факт його надання. Підпис на ньому підтверджує ознайомлення з умовами отримання кредиту, а не його реальне отримання. Паспорт споживчого кредиту є лише підтвердженням виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця.
Позивач заявив клопотання про витребування від АТ «ПУМБ» інформації про належність банківської картки № НОМЕР_2 ОСОБА_1 , та про рух коштів по даному картковому рахунку, а саме: чи була успішною транзакція здійснена 16.10.2021 року на банківську картку НОМЕР_1 в сумі 5 000 грн. з призначенням платежу «Кошти згідно договору 104036276». Чи були зараховані грошові кошти за цією транзакцією на відповідний рахунок власника банківської карти № НОМЕР_1 . Чи проводилась верифікація особи власника банківської карти № НОМЕР_1 .
06.03.2026 р., на адресу суду від Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» надійшов листі № КНО-07.8.5./3534 БТ, в якому зазначалось про те, що на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 була випущена банківська платіжна карта № НОМЕР_4 . По даній карті виявлена операція по надходженню на дану карту 16.10.2021 р., через сервіс іншого банку, грошових коштів у сумі 5 000 грн. Але, оскільки даний сервіс не знаходиться на обслуговуванні банку, то банк для отримання детальної інформації по даній операції рекомендував звернутись безпосередньо до банку-еквайру даного сервісу.
Згідно п.10 ст.1 ЗУ «Про платіжні послуги», еквайринг – це платіжна послуга, що полягає у прийнятті платіжних інструментів, результатом якої є переказ коштів отримувачу.
Послуга здійснюється за допомогою банківських карт. 
Згідно п. 1 ст. 37 ЗУ «Про платіжні послуги», еквайринг здійснюється еквайром на підставі договору, укладеному з отримувачем, з урахуванням вимог законодавства.
Згідно п. 5 ст. 37 ЗУ «Про платіжні послуги», порядок здійснення еквайрингу у платіжних системах визначається правилами відповідних платіжних систем з урахуванням вимог даного Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.
Згідно позовної заяви позивача, відповідачу було надано грошові кошти (кредит) у розмірі 5000 грн. на умовах визначених кредитним договором.
Згідно п.2.1 кредитного договору кредит позичальнику надається шляхом перерахування кредитних коштів на його картковий рахунок. 
Згідно ст. 14 ЗУ №361-IX "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", суб`єкт первинного фінансового моніторингу, що надає фінансові платіжні послуги платнику (ініціатору платіжної операції), повинен забезпечити, щоб усі платіжні операції супроводжувались інформацією про платника (ініціатора платіжної операції): повне найменування та місцезнаходження або ідентифікаційний код згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України /реєстраційний (обліковий) номер платника податків та номер рахунка/електронного гаманця, з якого списуються кошти/унікальний номер електронного платіжного засобу (у разі ініціювання платіжної операції з використанням електронних платіжних засобів), а в разі відсутності рахунка - унікальний обліковий номер фінансової операції. Траст, або інше подібне правове утворення - повне найменування та місцезнаходження, номер рахунка/електронного гаманця, з якого списуються кошти, а в разі відсутності рахунка - унікальний обліковий номер фінансової операції. Інформацією про отримувача за платіжною операцією. Платіжна операція, ініційована в межах України, у тому числі з використанням електронних платіжних засобів, електронних грошей, віртуальних активів, повинна супроводжуватися щонайменше номером рахунка/електронного гаманця або унікальним номером електронного платіжного засобу платника (ініціатора фінансової операції).
У відповіді наданій банком не вказано про те, що зараховані кошти на картковий рахунок ОСОБА_1 , були саме кредитними коштами та саме по кредитному договору № 104036276 від 16.10.2021 Як не вказано, що дане зарахування здійснене саме кредитодавцем по кредитному договору - ТОВ «Мілоан». АТ «ПУМБ» у своїй відповіді зазначив про те, що зарахування коштів на рахунок ОСОБА_1 здійснено через сервіс іншого банку, а саме через банк-екваєр «Publie Joint Stock Company «Alfa-Bank»», який не знаходиться на обслуговуванні банку до якого був поданий запит. Через що, для отримання інформації по даній операції, банк рекомендує звернутись безпосередньо до банку-еквайру даного сервісу. А позивачем, клопотання про витребування детальної інформації від банку-еквайру про платника перерахованих коштів на рахунок відповідача, та про підстави даного перерахування, не подавалось. 
Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно вимог ч.1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч. 1ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Приймаючи до уваги те, що позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю фінансова компанія «Кредит капітал» не надало суду належних та достатніх доказів про перерахування первісним кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» кредитних коштів відповідачу ОСОБА_1 по договору споживчого кредиту № 104036276 від 16.10.2021 року, та не надало належних доказів розміру заборгованості, позивачу в задоволені позову - слід відмовити.
Суд, керуючись:- ст. ст. 2, 10, 12, 13, 76, 77-81, 89, 141, 258, 263-265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-капітал» до  ОСОБА_1 «про стягнення заборгованості за кредитним договором» – відмовити.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Покровського  міського суду	  В. І. Томаш