ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 червня 2026 року	справа № 640/23668/19	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Качур Р.П. розглянув в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень, 
УСТАНОВИВ:
На розгляд Окружного адміністративного суду міста Києва 29.11.2019 надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві, у якій просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення:
- від 12.06.2017 року № 1368125-1305 та повернути ОСОБА_1 сплачені за цим рішенням кошти у розмірі 56 077,48 грн.;
- від 26.04.2018 року № 21156-1305-2652 та повернути ОСОБА_1 сплачені за цим рішенням кошти у розмірі 56 077,48 грн.;
- від 23.04.2019 року № 2638984-1305-2615.
В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що не є зареєстрованим власником чи користувачем земельної ділянки, за користування якою їй нараховується земельний податок, а дані про вказану земельну ділянку та про її належність позивачці на праві власності чи користування відсутні в Державному земельному кадастрі, у зв`язку з чим відповідач безпідставно нарахував позивачці земельний податок.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.12.2019 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без виклику сторін.
Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-IX (далі – Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві. 
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом (пункт 3 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX). 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2025 справу передано для розгляду судді Москалю Р. М.
Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду Москаля Р.М. від 03.03.2025 прийнято адміністративну справу № 640/23668/19 до провадження.
У зв`язку із призначенням судді Москаля Р.М. на посаду судді Восьмого апеляційного адміністративного суду, відповідно до п. 4 ст. 24 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” Указу Президента України “Про призначення суддів” № 167/2026 від 24.02.2026, наказу № 52/К/ТР 25.02.2026 “Про відрахування зі штату суду Ростислава Москаля” та Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого Рішенням Ради суддів України від 11.11.2024 № 39 (із змінами), на підставі розпорядження керівника апарату суду “Про призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ” від 26.02.2026 № 19/р, проведено повторний автоматизований розподіл справи № 640/23668/19.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2026 справу № 640/23668/19 передано для розгляду судді Качур Р.П.
Ухвалою суду від 02.03.2026 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Вказав, що приписи ст. 206 ЗК України, а саме, що використання землі в Україні є платним, позивачка, що є власником нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та не оформивши у встановленому законом порядку право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля, при цьому не підтвердивши, що використовує цю ділянку для отримання оподаткованого доходу від використання земельної ділянки – не позбавлена обов`язку щодо сплати земельного податку. Просив відмовити у задоволенні позову.
Позивачка подала суду заперечення на відзив, в якому вказала, що приміщення, яке належить позивачці та розташоване на земельній ділянці, стосовно якої відповідачем нараховано земельний податок, взагалі не є частиною багатоквартирного житлового будинку, а є складською будівлею та не має житлової площі. Норми земельного законодавства, на які посилається відповідач, та які стосуються житлового фонду – не застосовні до цього спору, оскільки вказане майно не має житлового призначення та не є частиною житлових будівель. Також вказала, що згідно п. 287.6 ПК України, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Просила позов задовольнити.
Всебічно дослідивши та об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд встановив таке.
ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа - провадить господарську діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності про що свідчить свідоцтво платника єдиного податку А № 445137, в якому зазначено: - місце провадження господарської діяльності - АДРЕСА_1 ; вид або види господарської діяльності - здавання в оренду власного нерухомого майна (код КВЕД 70.2) (а.с. 46).
Позивачка є власником нежитлового приміщення площею 163,90 м2, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 15.12.2006.
Відповідно до договору оренди нежитлового приміщення № 3 від 01.03.2012 передала частину приміщення (63 м2) в оренду ПП «Автократ».
Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкові повідомлення-рішення № 1368125-1305 від 12.06.2017, № 21156-1305-2652 від 26.04.2018, № 2638984-1305-2614 від 23.04.2019, якими позивачці визначено суми податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб (код платежу 18010700).
Позивачка вважає вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, тому звернулася до суду з позовом.
Приймаючи рішення суд врахував таке.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з п. 1.1 ст. 1 Податкового кодексу України (далі ПК України), відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.
Відповідно до підпунктів 14.1.42, 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону; земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).
Відповідно до пунктів 269.1, 269.2 статті 269 ПК України платниками податку є:
- власники земельних ділянок, земельних часток (паїв);
- землекористувачі.
Особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.
Відповідно до підпункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є:
- земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні;
- земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Згідно з пунктом 271.1 статті 271 ПК України базою оподаткування є:
- нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом;
- площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Пунктами 286.1, 286.5, 286.6 статті 286 ПК України визначено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.
За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.
За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.
Пунктами 287.1, 287.8 статті 287 ПК України визначено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.
Власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Згідно з пунктом 291.2 статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів:
1) податку на прибуток підприємств;
2) податку на доходи фізичних осіб у частині доходів (об`єкта оподаткування), що отримані в результаті господарської діяльності платника єдиного податку першої - третьої групи (фізичної особи) та оподатковані згідно з цією главою;
3) податку на додану вартість з операцій з постачання товарів, робіт та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, крім податку на додану вартість, що сплачується фізичними особами та юридичними особами, які обрали ставку єдиного податку, визначену підпунктом 1 пункту 293.3 статті 293 цього Кодексу, а також що сплачується платниками єдиного податку четвертої групи;
4) податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва;
5) рентної плати за спеціальне використання води платниками єдиного податку четвертої групи (пункт 297.1 статті 297).
Згідно з частиною першою, третьою статті 120 Земельного кодексу України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).
Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (стаття 126 ЗК України).
Судом встановлено, що позивачка є власником нежилого приміщення (загальною площею 163,90 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наявним в матеріалах справи договором купівлі-продажу нерухомого майна від 15.12.2006 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1795217 (а.с. 16-18).
Суд зазначає, що незважаючи на те, що позивачка не зареєструвала право власності чи користування земельною ділянкою під належним їй на праві власності приміщенням, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивачки з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов`язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 19 червня 2018 року (справа № 826/8009/16), у постанові від 13 червня 2018 року (справа № 826/14615/16), у постанові від 6 лютого 2020 року (справа № 820/3488/16).
Тому, оскільки позивачка є власником нежилого приміщення та землекористувачем земельної ділянки, на якій розташоване належне позивачці на праві власності приміщення, яке використовується у власній господарській діяльності, на відміну від земельної ділянки, на якій воно розташоване, суд дійшов висновку про правомірність нарахування позивачці податкового зобов`язання з земельного податку за 2017, 2018, 2019 роки.
Крім того, судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що відповідачем було здійснено розрахунок вказаного грошового зобов`язання у відповідності до вимог статей 271 (щодо визначення бази оподаткування земельним податком, а також вимог щодо оприлюднення відповідного рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів), 274 (щодо ставки податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено) та статті 286 (якою встановлені вимоги до порядку обчислення плати за землю) Податкового кодексу України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Судом встановлено, що при визначенні вказаного податкового зобов`язання по земельному податку на 2017-2019 роки контролюючим органом було враховано та використано дані: з витягу про державну реєстрацію прав від 15 грудня 2006 року № 3317702 на нежиле приміщення загальною площею 163,90 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; з довідки про розмір нормативної грошової оцінки (ПГО) земельної ділянки (62:068:0080) за результатами розрахунку у відповідності до рішення Київської міської ради від 03.07.2014 № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» виданій ОСОБА_2 № 197 від 20.03.2017 (виданої департаментом земельних ресурсів КМДА), (яким встановлено грошову оцінку землі на рівні – 734,51 грн зв кв. м) з листа Держземагенства від 14.01.2015 № -28-0.22-215/2-15, листа Держгеокадастру від 11.01.2016 № 6-28-0.22-201/2-16, листа Держгеокадастру № 22-28-0.22-443/2-17.
Також суд враховує, що обґрунтованість застосування контролюючим органом при розрахунку вказаного грошового зобов`язання коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земель, а саме - 1,249 та 1,433 та 1,06, зроблено з урахуванням положень листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11 січня 2016 року № 6-28-0.22-201/2-16 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель», листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12 січня 2017 року № 22-28-0.22-443/2-16 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель» (коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення, розрахований відповідно до пункту 289.2 статті Податкового кодексу України) та положень статті 289 Податкового кодексу України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
Таким чином, судом встановлено, що розрахунок вказаного податку було проведено контролюючим органом у відповідності до норм чинного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин.
Враховуючи вказані положення чинного законодавства, а також встановлені судом обставини справи, підтверджені наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що контролюючий орган приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення № 1368125-1305 від 12.06.2017, № 21156-1305-2652 від 26.04.2018, № 2638984-1305-2614 від 23.04.2019 діяв у межах та у відповідності до вимог чинного законодавства.
Крім того, суд вказує, що відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Тому за наведених вище підстав, якими Суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд зазначає, що решта доводів та тверджень учасників справи, у контексті наведених правових вимог, не впливають на висновки суду за наслідком розгляду даної справи.
Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані рішення відповідають наведеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям.
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати відповідно до статті 139 КАС України покладаються на позивачку.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263, 295 КАС України суд, -
В И Р І Ш И В:
1. У задоволенні адміністративного позову відмовити.
2. Судові витрати розподілу не підлягають.

Позивачка: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 )
Відповідач: Головне управління Державної податкової служби у м. Києві (04116 місто Київ вул. Шолуденка буд 33/19, код ЄДРПОУ 44116011)

Суддя Р.П. Качур