ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/35/26 

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Мірошниченка Д.Є., за участю секретаря судового засідання Мельник І.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватне виробництво "Алпрі", м. Миколаїв
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Д-Трансгейт", с. Великі Лази Закарпатської області
про припинення договірних відносин та стягнення 187 785,00 грн

За участю представників: 
позивача – Білецька Л.М., адвокат, ордер серія АА №1000001 від 24.11.2025.
відповідача – не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватне виробництво "Алпрі" звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Д-Трансгейт" про припинення договірних відносин між позивачем та відповідачем у відповідності до пункту 9.1 укладеного між ними договору про надання послуг по логістиці та декларуванню товарів № 29/07/25 від 04.07.2025 та стягнення 187 785,00 грн.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 907/35/26 визначено головуючого суддю Мірошниченка Д.Є., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2026.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 26.01.2026 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватне виробництво "Алпрі" залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали суду про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви, вказаних у ній.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 06.02.2026, внаслідок усунення позивачем недоліків позовної заяви, судом постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановити відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом семи днів з дня отримання відповіді на відзив; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.
Згідно з частиною 5 статті 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Судом встановлено, що ухвала суду від 06.02.2026 про відкриття провадження була направлена відповідачу до його електронного кабінету, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа та така отримана 06.02.2026.
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов у визначений у відповідності до положень ГПК України строк.
30.04.2026 за вх.№ 02.3.1-02/4051/26 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшло клопотання відповідача від 29.04.2026, в якому останній просить суд здійснити розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін з метою надання такому можливості подання документів, які були підставою для здійснення брокерських та логістичних послуг згідно з договором від 04.07.2025 № 29/07/25.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 01.05.2026 суд постановив призначити справу до розгляду у судовому засіданні на 21.05.2026 о 12:00 год., яке було відкладене за клопотанням позивача на 10.06.2026 о 12:00 год.
Відповідач у судові засідання 21.05.2026 та 10.06.2026 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, доказів в спростування доводів позовної заяви не подав.
Присутня в судовому засідання 10.06.2026 представник позивача надала усні пояснення, підтримала позов в повному обсязі.
Згідно з частиною 2 статті 14 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 ГПК України України).
Судом встановлено, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, відповідно до статті 13 ГПК України, учасникам справи створювались необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
В судовому засіданні 10.06.2025 за наслідками з`ясування обставин справи та дослідження доказів судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до статті 240 ГПК України.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
04.07.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Приватне виробництво "Алпрі", як замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю "Д-Трансгейт", як виконавцем укладено договір про надання послуг по логістиці та декларуванню товарів №29/07/25 (далі – договір), згідно з пунктом 1.1 якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується за обумовлену плату і в обумовлений термін (пункт 3.2) надавати консультаційні, логістичні, митно-брокерські послуги по ЗЕД підприємств, доставці товару на митну територію України, митному оформленню товарів, оформленню свідоцтва перевезень під пломбою, ПП, ПД, здійснювати облік в митних органах України (акредитація на митниці) та інші послуги, що стосуються доставки та інших митних процедур для випуску товарів у вільний обіг. Дії, пов`язані з доставкою, декларуванням і митним оформленням товарів замовника здійснювати самостійно від свого імені за рахунок і за дорученням замовника в порядку, передбаченому цим договором та чинним законодавством України.
Відповідно до пункту 5.1 договору за надання послуг по логістиці та митному оформленню товарів, замовник виплачує суму, розмір якої залежить від обсягу виконаних робіт та наданих послуг. При експорті замовник виплачує виконавцю 50 % з моменту завантаження товару з площадки замовника, а інші 50 % після отримання товару покупцем (вантажоотримувачем). Оплата послуг виконавця здійснюється згідно рахунку-фактури не пізніше трьох банківських днів з моменту виконання робіт (пункт 5.2 договору).
Відповідно до пункту 9.1 договору у випадку встановлення недоцільності або неможливості виконання договірних зобов`язань зацікавлена сторона вносить пропозицію про дострокове припинення дії цього договору, яка повинна бути безвідкладно розглянута. Одностороння відмова від виконання зобов`язань договору не допускається.
Цей договір набирає чинність з дня підписання і діє до 31.12.2026 (пункт 9.2 договору).
Позивач доводить, що на підставі виставленого відповідачем рахунку, здійснив передоплату за послуги відповідача в загальній сумі 187 785,00 грн. Втім, у зв`язку з неможливістю реалізації раніше поставлених товарів позивач звернувся до відповідача у грудні 2025 року з вимогою № 24 щодо повернення грошових коштів в сумі 187 785,00 грн та визнання договірних відносин припиненими, у зв`язку з їх недоцільністю.
За твердженням позивача, надіслана на адресу відповідача вимога залишена останнім без відповіді і виконання, що зумовило звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватне виробництво "Алпрі" з даним позовом до Господарського суду Закарпатської області.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ 
Щодо вимоги про стягнення з відповідача 187 785,00 грн суд зазначає наступне.
Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (надалі також – ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України (надалі також – ГК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Суд зазначає, що за своїм змістом та правовою природою укладений між сторонам правочин є договором надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм статей 901-907 ЦК України.
Так, відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Частиною 1 статті 903 ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтями 525, 615 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За твердженням позивача, на виконання умов договору ним було сплачено суму 187 785,00 грн авансу, за виставленим відповідачем рахунком. Наведене підтверджується наявними в матеріалах справи рахунком № 407-1 від 04.07.2025 на оплату транспортно-логістичних послуг на суму 187 785,00 грн та платіжними інструкціями № 11630 та № 11637, з призначенням платежу: оплата 50 % за транспортно-логістичні послуги згідно рахунка №407-1 від 04.07.2025 та оплата за транспортно-логістичні послуги згідно рахунка № 407-1 від 04.07.2025 відповідно.
Відповідно до доводів позовної заяви позивач кваліфікує означену суму як безпідставно набуте відповідачем майно, яку просить стягнути в порядку статті 1212 ЦК України. 
Згідно із частиною 1 статті 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини 3 статті 162 ГПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
На відміну від викладеного, правові підстави позову – це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) викладено правову позицію щодо застосування принципу "суд знає закон" згідно з якою зазначено, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо безоплатного користування земельною ділянкою та відшкодування коштів, пов`язаних з її використанням без належного оформлення правовстановлюючих документів на неї.
При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17).
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).
Велика Палата Верховного Суду у зазначених вище судових рішеннях зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Таким чином, з урахуванням положення пункту 5.1 договору, за яким передбачалась попередня оплата за надання послуг, до спірних правовідносин слід застосовувати положення статті 693 ЦК України 
Згідно з частиною 2 статті 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Тобто, виходячи з аналізу положень статті 693 ЦК України умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.
При цьому, оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі – формі позову.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19.
Аванс (попередня оплата) – це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 918/631/19).
Згідно з приписами статей 74, 76 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд зазначає, що такі не містять доказів надання відповідачем обумовлених договором та оплачених позивачем послуг.
Відповідач проти позову не заперечив, доказів повернення суми авансу не надав, відсутності обов`язку з повернення сплаченої суми попередньої оплати не довів, відтак позовна вимога про стягнення суми 187 785,00 грн як попередньої оплати визнається судом обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про визнання договірних відносин припиненими у відповідності до пункту 9.1 договору суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 9.1 договору у випадку встановлення недоцільності або неможливості виконання договірних зобов`язань зацікавлена сторона вносить пропозицію про дострокове припинення дії цього договору, яка повинна бути безвідкладно розглянута. Одностороння відмова від виконання зобов`язань договору не допускається.
Позивач, з посиланням на вказаний пункт договору, зазначає, що повідомив відповідача про недоцільність правовідносин між сторонами у зв`язку з надзвичайною ситуацією на території Миколаївської області та вказав, що не планує завозити раніше заплановані товари та переміщувати їх через митний кордон України. Таким чином, вважає, що договірні відносини між сторонами вважаються припиненими в порядку пункту 9.1 договору, відтак просить суд задовольнити таку вимогу.
Відповідно до частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права, особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.
За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02.07.2019 у справі № 48/340 та від 22.10.2019 у справі № 923/876/16.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ("Chahal v. the United Kingdom", заява № 22414/93, § 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02, § 75)).
Отже, у кінцевому результаті ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Відтак, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Суд констатує, що ефективність позовних вимог має оцінюватися, виходячи з конкретних обставин справи, залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересів позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Суд, аналізуючи дані обставини справи, зазначає, що позивачем в даному спірному випадку обрано неефективний спосіб захисту порушеного права шляхом визнання припиненими договірних відносин, натомість коли ефективним способом захисту є вимога щодо стягнення з відповідача суми сплаченої попередньої оплати, яка задоволена судом.
Крім того, суд наголошує, що вказана позовна вимога направлена на захист прав, що можуть бути порушені в майбутньому.
Суд звертає увагу позивача, що судовому захисту підлягають виключно порушені права позивача, а не ті, що можуть бути порушені в майбутньому.
В зв`язку з викладеним, позовні вимоги в цій частині визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом.
Резюмуючи наведене, суд доходить висновку, про доведеність позивачем належними та допустимими доказами наявності у відповідача обов`язку щодо повернення суми сплаченого авансу та недоведеність підстав для визнання договірних відносин припиненими за рішенням суду, а відтак про часткове задоволення позову.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип диспозитивності, закріплений у статті 14 ГПК України, передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 1 статті 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих учасниками доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Розподіл судових витрат.
Витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 236, 238, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Д-Трансгейт" (89440, Закарпатська обл., Ужгородський р-н, с. Великі Лази, "Новий" мікрорайон, вул. Східна (пн), буд. 4в, офіс 9, код ЄДРПОУ 44107494) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватне виробництво "Алпрі" (54003, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Погранічна, буд. 165, код ЄДРПОУ 43670648) 187 785,00 грн (сто вісімдесят сім тисяч сімсот вісімдесят п`ять гривень 00 коп.) попередньої оплати, а також 3 328,00 грн (три тисячі триста двадцять вісім гривень 00 коп.) на відшкодування сплаченого судового збору.
3. В решті вимог позову – відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Повне судове рішення складено, оформлено та підписано 17.06.2026.

Суддя Д. Є. Мірошниченко