ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20травня 2026 року місто Київ 
Справа № 760/21121/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3656/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Верланова С.М., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Терещенко Людмилою Вячеславівною, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2025 року (у складі судді Кицюк В.С., дата складення повного рішення не вказана)
у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про звернення стягнення на предмет іпотеки

ВСТАНОВИВ 

Короткий зміст позовних вимог 

У липні 2019 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 13 травня 2024 року (т. 3 а. с. 71) (прийнята протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року (т. 3 а. с. 189), просив:
1) визнати за АТ «Універсал Банк» на підставі договору іпотеки від 14 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Прокопенко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №1761, право іпотекодержателя першої черги на нерухоме майно - квартиру, що складається з 3 кімнат, загальною площею 88,90 кв.м., жилою площею 45,50 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Манойло Н.Г.; 
2) у рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_3 перед АТ «Універсал Банк»: за кредитним договором №003-2902/840-0150 від 14 вересня 2007 року, що станом на 22 липня 2019 року становить 63712,93 дол США, за кредитним договором №003-2902/840-0156 від 14 вересня 2007 року, що станом на 22 липня 2019 року становить 204994,78 дол США, за додатковою угодою №2 від 06 грудня 2007 року до кредитного договору №003-2902/840-0156 від 14 вересня 2007 року, що станом на 22 липня 2019 року становить 140758,66 дол США, - звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що складається з 3 кімнат, загальною площею 88,90 кв.м., жилою площею 45,50 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з договором іпотеки від 14 вересня 2007 року, що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною у висновку про вартість майна у розмірі 1 995 100 грн.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 14 вересня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитні договори № 003-2902/840-0151 і № 003-2902/840-0156, а також додаткову угоду № 2 від 06 грудня 2007 року до кредитного договору № 003-2902/840-0156, за умовами яких банк надав позичальнику кредити на споживчі потреби у загальній сумі 204 999 дол. США.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами того ж дня між банком і позичальником укладено договір іпотеки, предметом якої стала квартира АДРЕСА_2 .
Банк свої зобов`язання виконав у повному обсязі, однак ОСОБА_3 порушив умови кредитних договорів, унаслідок чого утворилася заборгованість. Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року з позичальника стягнуто заборгованість за вказаними договорами на загальну суму 109 200 дол. США, проте рішення суду ним не виконано.
У червні 2018 року банк встановив, що записи про іпотеку та обтяження 2007 року були припинені державним реєстратором у 2015 році без волевиявлення банку, а предмет іпотеки відчужений на користь ОСОБА_1 . За цими обставинами відкрито кримінальне провадження.
Оскільки дія договору іпотеки не припинилася, а заборгованість за кредитними договорами станом на 22 липня 2019 року залишалась непогашеною (загалом 409 466,37 дол. США), банк вважає, що має право на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Солом`янський районний суд міста Києва рішенням від 26 вересня 2025 року позов задовольнив.
Визнав за Акціонерним товариством «Універсал Банк» / код ЄДРПОУ 21133352 / на підставі договору іпотеки від 14 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №1761, право іпотекодержателя на нерухоме майно - квартиру, що складається з 3 кімнат, загальною площею 88,90 кв.м., жилою площею 45,50 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г.
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед Акціонерним товариством «Універсал Банк»: за кредитним договором №003-2902/840-0150 від 14 вересня 2007 року, що станом на 22 липня 2019 року становить 63712,93 дол США, за кредитним договором №003-2902/840-0156 від 14 вересня 2007 року, що станом на 22 липня 2019 року становить 204994,78 дол США, за додатковою угодою №2 від 06 грудня 2007 року до кредитного договору №003-2902/840-0156 від 14 вересня 2007 року, що станом на 22 липня 2019 року становить 140758,66 дол США, - звернув стягнення на предмет іпотеки, відповідно до договору іпотеки від 14 вересня 2007 року, а саме квартиру, що складається з 3 кімнат, загальною площею 88,90 кв.м., жилою площею 45,50 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі висновку про вартість майна у розмірі 1 995 100 грн.
Додатковим рішенням від 17 жовтня 2025 року - стягнув з відповідачів на користь позивача судовий збір по 25 163,04 грн з кожного.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 

Не погодившись з таким рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Терещенко Л.В. 21 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд безпідставно дійшов висновку про чинність іпотеки, не врахувавши, що на момент набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру іпотека та обтяження були припинені і відповідні записи були відсутні у Державному реєстрі речових прав. За таких обставин ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, який мав право покладатися на відомості державного реєстру.
Зазначає, що позивач не довів наявності підстав для застосування статей 17 та 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки не підтвердив чинність іпотеки та не надав доказів направлення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень, а також пропустив строку звернення з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Натомість самим позивачем надано докази про припинення іпотеки та відсутності в реєстрі записів про таке обтяження майна.
Посилається на те, що задоволення вимог шляхом звернення стягнення на майно відповідача, набуте ним за відплатним договором, з метою виконання зобов`язань іншої особи, з якою відповідач не перебував у жодних правовідносинах, призведе до непропорційного втручання у право власності добросовісного набувача, що суперечить завданням цивільного судочинства та конституційним гарантіям щодо захисту права власності.
Звертає увагу, що відчуження майна відбулося у період перебування справи № 760/5435/14-ц у провадженні суду, рішення по якій неодноразово переглядалися і, відповідно, сума стягнення змінювалася. Лише 15 листопада 2023 року рішення у вказаній справі набрало законної сили після його прийняття судом апеляційної інстанції та у подальшому зазнавало змін.
Вважає, що суд першої інстанції фактично визнав документи про припинення іпотеки підробленими за відсутності вироку суду чи інших належних доказів підробки, чим вийшов за межі своїх повноважень і порушив принцип презумпції правомірності правочинів.
Додатково зазначає, що позов має майновий характер, однак суд не перевірив сплату судового збору у належному розмірі, що також є процесуальним порушенням та підставою для скасування рішення суду.
Посилається також на обрання позивачем неефективного способу захисту.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити з підстав необґрунтованості викладених у ній доводів, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване. 
На спростування доводів щодо чинності іпотеки за відсутності записів про неї у Державному реєстрі речових прав посилається на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, відповідно до якої іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі.
Щодо невизначеності суми стягнення в період розгляду справи № 760/5435/14-ц зазначав про те, що рішення в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 набрало законної сили вже 23 червня 2020 року, оскільки Верховний Суд передав справу на новий розгляд лише в частині вирішення позовних вимог до поручителів, щодо яких остаточне рішення ухвалено 15 листопада 2023 року.
Звертає також увагу, що в межах розгляду справ № 760/5435/14-ц ні ОСОБА_3 , ні поручителі, не посилалися на наявність та не надавали оригіналів повідомлень від 18 грудня 2015 року про виконання зобов`язань за кредитними договорами від 14 вересня 2007 року. З урахуванням цього суд вправі зробити власні висновки щодо неприпинення кредитних зобов`язань навіть за відсутності вироку чи іншого судового рішення про визнання таких повідомлень підробленими. Окрім цього, у кримінальному провадженні № 12018100090007978 проведено судово-технічну та судово-почеркознавчу експертизи, якими встановлено факт нанесення печатки ПАТ «Універсал Банк» на повідомленнях не його печаткою, а також підпису ОСОБА_5 не ним.
Щодо пропуску позовної давності вважав, що така не є пропущеною взагалі, оскільки строк виконання зобов`язання настав 24 січня 2015 року, а 22 грудня 2015 року відбулося переривання позовної давності унаслідок визнання ОСОБА_3 обов`язку за договором іпотеки у вигляді подання реєстратору повідомлень від 18 грудня 2015 року. Водночас перший позов у справі № 760/33602/18 був зареєстрований в суді 21 грудня 2018 року, тобто в межах 3-річного строку, що повторно перервало строки позовної давності відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України. Цей позов поданий у липні 2019 року також у межах 3-річного строку.
Також звертав увагу на можливість суду згідно з ч. 3 ст. 16 ЦК України відмовити у захисті права відповідача, який є недобросовісним набувачем, шляхом відмови в задоволенні його заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності (постанова Верховного Суду від 14 травня 2024 року у справі № 910/2128/20 (910/16719/21).

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні апеляційного суду 12 травня 2026 року представник позивача - Задорожний А.Г. проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити з підстав необґрунтованості викладених у ній доводів. Підтримав поданий відзив на апеляційну скаргу 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, заяв чи клопотань до суду не подали, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Лисканич Д.В., будучи повідомленою під розписку у судове засідання також не з`явилася. О 10:10 та 10:11 в суді було зареєстроване її клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні через хворобу, водночас відповідно до протоколу судового засідання, останнє розпочато о 09:51 та закінчене о 10:10, тобто до реєстрації вказаних клопотань, а тому на час початку судового засідання у суду були відсутні відомості про причини неявки до суду особи, належно повідомленої про розгляд справи.
У постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 Верховний Суд зробив висновок, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті. 
Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
З урахуванням викладено, положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України та позиції представника позивача, який не заперечував проти розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явилися, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися та були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, проте в судове засідання не з`явилися без поважних причин.

Фактичні обставини справи, встановлені судом 

Суд першої інстанції вважав встановленим, що 14 вересня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» (кредитор) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено кредитний договір №003-2902/840-0151, відповідно до умов якого кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 32493 дол США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 11,95% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором (Т.1 а.с.13-18).
Відповідно до п.3.2 кредитного договору №003-2902/840-0151 від 14 вересня 2007 року, забезпеченням виконання зобов`язань позичальника за договором щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, є: іпотека нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.14).
14.09.2007 між ВАТ «Банк Універсальний» (кредитор) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено кредитний договір №003-2902/840-0156, відповідно до умов якого кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 107506 дол США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 13,45% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором (Т.1 а.с.25-30).
Відповідно до п.3.2 кредитного договору №003-2902/840-0156 від 14 вересня 2007 року, забезпеченням виконання зобов`язань позичальника за договором щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, є: іпотека нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.26).
06.12.2007 ВАТ «Універсал Банк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (позичальник) уклали додаткову угоду №2 до кредитного договору №003-2902/840-0156 від 14 вересня 2007 року, відповідно до умов якої банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у формі кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту кредитної лінії, що дорівнює 172506,00 дол США у порядку і на умовах, визначених цих договором (Т.1 а.с.36-43).
Відповідно до п.3.2 додаткової угоди №2 від 06 грудня 2007 року до кредитного договору №003-2902/840-0156 від 14 вересня 2007 року, забезпеченням виконання зобов`язань позичальника за договором щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, є: іпотека нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.38).
14.09.2007 між ВАТ «Банк Універсальний» (кредитор або іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець, або боржник, або позичальник) уклали нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме: квартиру номер АДРЕСА_2 . Квартира складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 88,90 кв.м., жилою площею 45,50 кв.м. (Т.1 а.с.50-53).
Згідно з п.п.2.1.1. п.2.1. договору іпотеки від 14 вересня 2007 року, іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов1язань за будь-яким з вищевказаних основного договору, що обумовлюють основне зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами (Т.1 а.с.51).
Відповідно до п.п.2.4.1., 2.4.2. п.2.4. іпотекодавець зобов`язаний: не порушувати прав іпотекодержателя, що надані останньому Законом України «Про іпотеку», виконувати обов`язки, що покладені на іпотекодавця за Законом України «Про іпотеку» (Т.1 а.с.51).
Згідно з п.п.4.1. п.4 договору іпотеки від 14 вересня 2007 року, звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках та на підставах, передбачених законодавством України: у разі порушення будь-якого основного зобов`язання, що забезпечене іпотекою за цим договором, та/або будь-якого зобов`язання іпотекодавця за цим договором (Т.1 а.с.52).
Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі №752/8103/13-ц, у статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» зазначено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Відповідно до статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Порядок ведення Реєстру затверджується Вищою радою правосуддя. Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З наведеного убачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими.
Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за: кредитним договором №003-2902/840-0151 від 14 вересня 2007 року в сумі 18 047, 541 дол. США; кредитним договором №003-2902/840-0156 від 14 вересня 2007 року в сумі 49 921, 15 дол. США; додатковою угодою №2 від 06 грудня 2007 року до Кредитного договору №003-2902/840-0156 від 14 вересня 2007 року в сумі 41 231, 44 дол. США. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за: кредитним договором №003-2902/840-0156 від 14 вересня 2007 року в сумі 49 921, 15 дол. США; додатковою угодою №003-2902/840-0156 від 14 вересня 2007 року в розмірі 41 231, 44 дол. США. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» судовий збір у розмірі 3654 гривні 00 коп. у рівних частинах по 1218 гривень 00 коп. з кожного (Т.2 а.с.13-17).
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року виправлено описку, допущену в заочному рішенні Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року, викладено абзац перший пункту 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції: «….Кредитним договором №003-2902/840-0151 від 14 вересня 2007 року в сумі 18 047, 41 дол. США;» (Т.2 а.с.17 зворот-18 зворот).
Постановою Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року задоволено частково апеляційну скаргу адвоката Панкова Дмитра Володимировича в інтересах ОСОБА_3 . Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором №003-2902/840-0151 від 14 вересня 2007 року (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 38665 доларів 65 центів США. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором №003-2902/840/0156 від 14 вересня 2007 року (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 200063 долари 34 центи США. Солідарно за ОСОБА_3 стягнуто з ОСОБА_6 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором №003-2902/840/0156 від 14 вересня 2007 року (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 200063 долари 34 центи США. Солідарно за ОСОБА_3 стягнуто з ОСОБА_7 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором №003-2902/840/0156 від 14 вересня 2007 року (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 200063 долари 34 центи США. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 3654 грн - по 1 218 грн з кожного, на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» в рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору (Т.2 а.с.19-27 зворот).
Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 травня 2021 року закрито касаційне провадження, відкрите за касаційною скаргою ОСОБА_3 , поданою адвокатом Панковим Дмитром Володимировичем, з підстав, передбачених у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України (неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 310/12817/13, від 07 жовтня 2019 року у справі № 612/403/16-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 295/19734/13-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 522/7428/15, від 06 червня 2019 року у справі № 760/3301/13-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 310/12817/13, від 28 лютого 2019 року у справі № 752/9188/13-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі № 569/347/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 756/8612/16-ц), в справі № 760/5435/14-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Панковим Дмитром Володимировичем, задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу у цій частині передано на новий апеляційний розгляд. В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року залишено без змін (Т.2 а.с.28-39).
Постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року задоволено частково апеляційну скаргу адвоката Панкова Дмитра Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_3 . Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення за яким: стягнуто солідарно з ОСОБА_3 з ОСОБА_6 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року №003-2902/840-0151 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року) у розмірі 1 030,94 доларів США. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 з ОСОБА_6 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року №003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року) у розмірі 9 620,73 доларів США. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 з ОСОБА_7 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року №003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року) у розмірі 9 620,73 доларів США. В іншій частині рішення суду залишено без змін (Т.3 а.с.2-7).
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 лютого 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - адвоката Терещенко Людмили Вячеславівни, на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року визнано неподаною і повернуто заявниці.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 19 червня 2018 року №128119054, ОСОБА_3 не належить на праві власності об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.59-61).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 серпня 2018 року №133017224, нерухоме майно а адресою: АДРЕСА_1 , 04 лютого 2016 року на підставі договору купівлі-продажу №243, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Манойло Н.Г., на праві власності належить ОСОБА_1 (Т.1 а.с.62-69). Відомості про державну реєстрацію іпотеки відсутні, відомості про державну реєстрацію обтяжень відсутні (Т.1 а.с.63). Відповідно до інформації про зміни обтяження, 22 грудня 2015 року УДР ГТУЮ у м. Києві Гробою А.П. внесено зміни до реєстру про припинення іпотеки, індексний номер рішення 27383093, підстава - повідомлення ПАТ «Універсал Банк», виданий 18 грудня 2015 року, серія та номер 1627/13к-15 (Т.1 а.с.65).
ПАТ «Універсал Банк» звернулось до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві із заявою від 21 червня 2018 року №5406ГО про вчинення кримінального правопорушення, відповідно до якої 22 грудня 2015 року ОСОБА_3 без відома та дозволу банку відчужив предмет іпотеки, обтяження з предмету іпотеки зняті ОСОБА_8 державним реєстратором УДР ГТУЮ у м. Києві на підставі повідомлення 1627/13к-15 ПАТ «Універсал Банк» від 18 грудня 2015 року. Під час перевірки реєстру вихідної кореспонденції ПАТ «Універсал Банк» встановлено, що вказане повідомлення не направлялось, вихідного №1627/13к-15 не існує, тому дане повідомлення мало ознаки підробки (Т.1 а.с.70-71).
Відповідно до наявних у матеріалах справи копій повідомлень від 18 грудня 2015 року вих. №1627/12к-15 та №1627/13к-15 голови правління ПАТ «Універсал Банк» ОСОБА_5 , станом на 18 грудня 2015 року зобов`язання за кредитними договорами №003-2902/840-56 та №003-2902/840-0151 від 14 вересня 2007 року, укладеними між банком та ОСОБА_3 вважаються такими, що виконані повністю (припинені). Враховуючи викладене, просять провести державну реєстрацію припинення іпотеки та провести державну реєстрацію припинення заборони на предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_2 (Т.1 а.с.72, 73).
Згідно з копією висновку №832928 від 14 червня 2019 року про вартість майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість об`єкта оцінки без ПДВ 1995100 грн (75567 дол США); ліквідаційна вартість об`єкта оцінки без ПДВ 1596100 грн (60454 дол США) (Т.1 а.с.87).
Відповідно до копії висновку від 05 травня 2025 року №СЕ-19/111-25/27343-ДД судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Степанченко Т. у рамках кримінального провадження №12018100090007978 від 12.07.2018, відбиток круглої печатки «Україна - Публічне акціонерне товариство - м. Київ - «Універсал Банк» Ідентифікаційний код 21133352» в нижній частині аркушу посередині між друкованим текстом «Голова правління ПАТ «Універсал Банк» та « ОСОБА_5 » у повідомленні №1627/13к-15 від 18 грудня 2015 року, нанесений не печаткою «Україна - Публічне акціонерне товариство - м. Київ - «Універсал Банк» Ідентифікаційний код 21133352», зразки відбитків якої надані у якості порівняльного матеріалу. Відбиток круглої печатки «Україна - Публічне акціонерне товариство - м. Київ - «Універсал Банк» Ідентифікаційний код 21133352» в нижній частині аркушу посередині між друкованим текстом «Голова правління ПАТ «Універсал Банк» та « ОСОБА_5 » у повідомленні №1627/12к-15 від 18 грудня 2015 року, нанесений не печаткою «Україна - Публічне акціонерне товариство - м. Київ - «Універсал Банк» Ідентифікаційний код 21133352», зразки відбитків якої надані у якості порівняльного матеріалу (Т.4 а.с.3-6 зворот).
Відповідно до копії висновку від 08 травня 2025 року №СЕ-19/111-25/27308-ПЧ судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Сохи Ю. у рамках кримінального провадження №12018100090007978 від 12.07.2018, підпис від імені ОСОБА_5 на повідомленні №1627/13к-15 від 18 грудня 2015 року в нижній частині аркуша посередині між друкованим текстом «Голова правління ПАТ «Універсал Банк» та « ОСОБА_5 », - виконано не ОСОБА_5 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_5 на повідомленні №1627/12к-15 від 18 грудня 2015 року в нижній частині аркуша посередині між друкованим текстом «Голова правління ПАТ «Універсал Банк» та « ОСОБА_5 », - виконано не ОСОБА_5 , а іншою особою (Т.4 а.с.7-15).
Постановою ст. дізнавача СД ВП №1 Солом`янського УП ГУНП у м. Києві Конопацької М.В. від 09 червня 2025 року надано дозвіл на розголошення документів у кримінальному провадженні №12018100090007978 від 12.07.2018, а саме: висновку експерта №СЕ-19/111-25/27343-ДД від 05 травня 2025 року; висновку експерта №СЕ-19/111-25/27308-ПЧ від 08 травня 2025 року (Т.4 а.с.16).
Звертаючись до суду з позовом, АТ «Універсал Банк» вказувало, що спірна квартира була предметом іпотеки за кредитними договорами, однак відомості про припинення обтяження спірного нерухомого майна безпідставно вилучені з Державного реєстру іпотек, договір іпотеки не припинив свою дію, основне зобов`язання не виконане, заборгованість, яка стягнута судовим рішенням - не погашена, у зв`язку з чим наявні підстави для визнати за банком право іпотекодержателя щодо спірної квартири.

Позиція суду апеляційної інстанції 

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення представника позивача, переглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права 

За приписами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції частково не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За приписами норм статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що:
- судові рішення про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитними договорами перед АТ «Універсал Банк» не виконано, заборгованість не погашена;
- відомості про іпотеку у державному реєстрі припинено без достатніх підстав, оскільки повідомлення №1627/13к-15 та №1627/12к-15 від 18 грудня 2015 року банком не видавались, що свідчить про порушення прав позивача як іпотекодержателя та наявності підстав для визнання права іпотеки за АТ «Універсал Банк»;
- у справі про визнання права іпотекодержателя позивач не позбавлений права доводити недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки;
- оцінюючи добросовісність ОСОБА_1 як набувача спірного нерухомого майна, необхідно виходити з того, що відчуження майна від третьої особи ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_1 відбулось у період наявності судових спорів про стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитними договорами, забезпеченими іпотекою. При цьому, як слідує з пояснень представника відповідачів, третя особа ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 є сусідами, також представником позивача надавались відомості, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ще були укладені договори купівлі-продажу вже інших об`єктів нерухомого майна. При цьому, відповідач ОСОБА_1 міг перевірити інформацію щодо цього майна в Державному реєстрі заборон та відчуження майна щодо відомостей про перебування квартири під іпотекою, а також врахувати, що зняття заборони у реєстрі відбулось 22 грудня 2015 року, а договір купівлі-продажу укладено через незначний період часу 04 лютого 2016 року, у зв`язку з чим відповідач, проявивши розумну обачність, міг і повинен знати про те, що спірне майно було під обтяженням та перевірити правомірність скасування такого обтяження безпосередньо у повноважного представника кредитора, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність ОСОБА_1 під час набуття ним спірного майна у власність;
- наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Схожі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі №22-ц/796/716/2014 та від 09 вересня 2014 року у справі №922/3658/13;
- позивач дізнався про відчуження об`єкта нерухомості (іпотеки) та скасування у Державному реєстрі заборони відчуження майна на підставі повідомлень №1627/13к-15 та №1627/12к-15 від 18 грудня 2015 року, які банком не видавались, тільки 19 червня 2018 року, а тому банк у встановлений законом строк звернувся до суду із вимогою про визнання права іпотекодержателя;
- з позовом про стягнення заборгованості за кредитними договорами з ОСОБА_3 банк звернувся у квітні 2014 року. Таким чином, строк позовної давності щодо вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки сплив у квітні 2017 року. Разом з тим, у заявах по суті справи представником позивача АТ «Універсал Банк» подано клопотання про поновлення строку позовної давності. Очевидно, що перебування справи про стягнення заборгованості у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду.
Суд встановив порушення прав позивача, внаслідок вилучення записів про заборону відчуження іпотечного майна на підставі листа кредитора, який не підписувався уповноваженою особою банку.
Також суд вважав за можливе поновити строк на звернення до суду з вимогами про звернення стягнення на іпотечне майно, який пропущений з поважних причин.

Перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що ті обставини, які суд вважав встановленими є доведеними, висновки суду про доведеність позивачем порушення своїх прав та наявність підстав для поновлення позовної давності та звернення стягнення на іпотечне майно відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.
Щодо чинності іпотеки за відсутності записів про це в Реєстрі
Доводи щодо безпідставності висновку суду про чинність іпотеки незважаючи на те, що на момент набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру іпотека та обтяження були припинені і відповідні записи були відсутні у Державному реєстрі речових прав є явно необґрунтованими з огляду на усталену судову практику з цього питання та приписи законодавства.
Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898) іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону № 898 іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Стаття 17 Закону № 898 містить перелік підстав припинення іпотеки, серед яких відсутність або вилучення запису з Реєстру як самостійна підстава припинення іпотеки не передбачена.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 зроблено висновки, що: «виключення запису про обтяження, зокрема, на підставі судового рішення саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною. Відповідно скасування такого судового рішення не спричиняє відновлення дії іпотеки. Якщо предмет іпотеки не був реалізований та відсутні інші підстави для припинення іпотеки, встановлені законом, то іпотека є чинною з моменту внесення про неї первинного запису до відповідного реєстру незалежно від того, чи було скасоване судове рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження. У такому разі запис про іпотеку підлягає відновленню. При вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно» (п.п. 7.11, 7.22, 9.10).
Аналогічні висновки підтверджені у постанові Верховного Суду від 26 березня 2025 року у справі № 334/2049/23.
У цій справі встановлено, що спірна квартира була передана в іпотеку банку на підставі нотаріально посвідченого договору іпотеки від 14 вересня 2007 року як забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитними договорами. Судові рішення про стягнення заборгованості з боржника не виконані, а доказів належного припинення основного зобов`язання або припинення іпотеки з підстав, визначених законом, відповідачами не надано, а тому доводи про нечинність іпотеки колегією суддів відхиляються.

Щодо повідомлень № 1627/12к-15 та № 1627/13к-15 від 18 грудня 2015 року
Доводи про те, що суд першої інстанції невірно оцінив надані позивачем докази на спростування факту звернення кредитора з відповідною заявою про скасування обтяження та помилково визнав повідомлення про припинення іпотеки підробленими без вироку суду, є неправильним тлумаченням змісту оскаржуваного рішення, оскільки висновок суду першої інстанції про відсутність належного волевиявлення банку на припинення іпотеки не є тотожним встановленню факту вчинення кримінального правопорушення чи винуватості конкретної особи. 
У межах цієї цивільної справи суд не вирішував питання щодо кримінальної відповідальності, винуватості чи інших застосування кримінально-правових засобів з огляду на використання таких повідомлень. Натомість суд оцінював доказове значення повідомлень від 18 грудня 2015 року для підтвердження або спростування припинення основного зобов`язання та іпотеки.
У матеріалах справи міститься висновок експерта від № СЕ-19/111-25/27343-ДД та № СЕ-19/111-25/27308-ПЧ, відповідно до яких відбитки печатки ПАТ «Універсал Банк» на повідомленнях № 1627/12к-15 та № 1627/13к-15 від 18 грудня 2015 року нанесені не печаткою банку, а підписи від імені голови правління Волоха І. О. виконані не ним, а іншою особою.
Верховний Суд неодноразово робив висновок про допустимість висновку експерта, який проведений в рамках кримінального провадження.
Зокрема, такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 761/12898/16-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17, від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18.
У постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17, Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що «висновок судово-почеркознавчої експертизи від 13 грудня 2014 року за № 574/тдд не можна вважати таким, що не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, як про це стверджує банк у касаційній скарзі. Позивач подав до суду копію цього висновку, зроблену з копії того ж висновку, яку засвідчив слідчий. Для його використання як доказу подання до суду окремого дозволу слідчого, а також вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні, не є потрібним. Такий висновок судово-почеркознавчої експертизи, який позивач відповідно до закону одержав у межах кримінального провадження, стосується предмета доказування у цій справі».
Крім того, банк звернувся до правоохоронних органів із заявою про кримінальне правопорушення, зазначивши, що відповідні повідомлення ним не видавалися, а вихідний номер № 1627/13к-15 у банку відсутній.
Також зі змісту судових рішень у справі № 760/5435/14-ц щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не вбачається їх посилань на такі повідомлення, які за своїм змістом свідчили б про відсутність предмету спору.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що матеріали справи не підтверджують видачу банком повідомлень про припинення зобов`язань та не підтверджують волевиявлення іпотекодержателя на припинення іпотеки, для такого висновку наявність вироку суду не є обов`язковою, оскільки здійснюється судом у порядку ст. 89 ЦПК України.

Щодо недотримання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки 
За приписами ст. 35 Закону № 898 у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.
У п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц зазначено, що: «за змістом припису ч. 2 ст. 35 Закону № 898 визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили (передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону)».
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у п. 34 постанови від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц вказала, що недотримання позивачем передбаченої ст. 35 Закону № 898 процедури подання вимоги про усунення порушень умов кредитного договору та договору іпотеки не є перешкодою для звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема шляхом проведення прилюдних торгів. Тому з моменту настання строку виконання основного зобов`язання у кредитора виникло право на звернення до суду із таким позовом.
У справі, що переглядається, позивач обрав саме судовий спосіб захисту, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації квартири на прилюдних торгах, тому відсутні підстави вважати, що право позивача на захист своїх прав ставиться у залежність від дотримання процедури повідомлення боржника/іпотекодавця про усунення порушень в порядку ст. 35 Закону № 898.

Щодо добросовісності ОСОБА_1 .
Велика Палата Верховного Суду у справі № 922/2416/17 дійсно виходила з необхідності захисту особи, яка добросовісно покладалася на відомості державного реєстру. Водночас було наголошено, що відсутність у Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно. Тобто добросовісність набувача не презюмується лише з факту відсутності запису, а підлягає оцінці у сукупності з усіма обставинами правочину.
У справі, що переглядається встановлено ряд обставин, які обґрунтовано ставлять під сумнів добросовісність ОСОБА_1 як набувача іпотечного майна, зокрема:
1) відчуження майна відбулося у період перебування у провадженні суду справи № 760/5435/14-ц про стягнення заборгованості за кредитними договорами, забезпеченими спірною іпотекою; 
2) ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є сусідами, про що вказано самим представником відповідача; 
3) зняття заборони в Реєстрі відбулося 22 грудня 2015 року, а договір купівлі-продажу квартири укладено вже 04 лютого 2016 року, тобто менш ніж через півтора місяця.
За цих обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, міг і повинен був з`ясувати правову історію спірного майна, зокрема обставини його перебування в іпотеці, підстави нещодавнього припинення запису про обтяження та ризики набуття майна від боржника, щодо якого тривав судовий спір про стягнення заборгованості за кредитними договорами.
Сам факт відсутності запису про іпотеку на дату укладення договору купівлі-продажу не є достатнім для висновку про добросовісність набувача, враховуючи, що інші встановлені судом обставини свідчать про наявність у покупця об`єктивних підстав для сумніву в «чистоті» нерухомості.
Доводи про те, що рішення у справі № 760/5435/14-ц набрало законної сили лише 15 листопада 2023 року, а до цього сума боргу неодноразово переглядалася є надуманими, оскільки остаточним судовим рішенням у частині вимог до ОСОБА_3 є постанова Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року, що залишена без змін постановою Верховного Суду від 13 травня 2021 року. На новий апеляційний розгляд була передана лише частина вимог до поручителів.

Щодо непропорційності втручання у право власності ОСОБА_1 . 
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 23 Закону № 898 у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки.
Згідно з абзацом 9 п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019 (1457/19) (справа за конституційною скаргою ОСОБА_9 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку»): «іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки». «Набувач предмета іпотеки не позбавлений можливості отримувати інформацію про обтяження майна іпотекою самостійно або за допомогою третіх осіб та здатний виявити розумну обачність, щоб убезпечити себе від негативних наслідків, пов`язаних із набуттям статусу іпотекодавця, у тому числі і тих, що можуть настати у разі невиконання основного зобов`язання» (абзац 6 п. 3.1).
Колегія суддів зазначає, що відповідач не довів обставин, які б свідчили про його безумовну добросовісність як набувача спірної квартири, натомість установлені в цій справі обставини набуття майна обґрунтовано поставили таку добросовісність під сумнів і фактично були спростовані. 
Враховуючи викладене, звернення стягнення на предмет іпотеки є пропорційним засобом захисту прав позивача, оскільки здійснюється у судовому порядку шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, ґрунтується на законі та переслідує легітимну мету захисту прав кредитора.
При цьому таке звернення не свідчить про покладення на ОСОБА_1 відповідальності за заборгованість ОСОБА_3 , оскільки є реалізацією речового способу забезпечення виконання зобов`язання, який слідує за предметом іпотеки.
При цьому ОСОБА_1 має право на відшкодування завданих йому збитків за рахунок продавця іпотечного майна.

Щодо обрання позивачем неналежного способу захисту
У п. 9.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 зроблено висновок, що: «у випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.
Саме такий спосіб захисту й було обрано позивачем після зміни предмета позову, водночас звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прилюдних торгів є прямо передбаченим законом судовим способом захисту прав іпотекодержателя, а тому такий спосіб відповідає змісту порушеного права позивача, характеру порушення та забезпечує реальне відновлення порушеного права кредитора.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц зазначено, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.
Аналогічні висновки викладено у постановах від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (пункт 8.6), від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (пункт 40).
Факт стягнення основної заборгованості із боржника не свідчить про порушення заборони подвійного стягнення, оскільки такі обставини мають враховуватися на стадії виконання судових рішень як про стягнення заборгованості, так і про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Щодо позовної давності 
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Варто враховувати, що початок перебігу позовної давності для звернення до суду пов`язується як з об`єктивним моментом - наявністю порушення прав особи, так і з суб`єктивним - коли особа, яка звертається до суду, дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.
За приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (пункти 6.43, 6.44).
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що про порушення свого права в частині вимог про визнання права іпотекодержателя позивач дізнався 19 червня 2018 року, а тому в цій частині позов поданий в межах строку позовної давності.
Щодо вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки колегія суддів враховує таке.
Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).
З позовом про стягнення заборгованості за кредитними договорами з ОСОБА_3 банк звернувся у квітні 2014 року. Тому строк позовної давності щодо вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки сплив у квітні 2017 року.
При цьому перший позов про звернення стягнення на предмет іпотеки зареєстрований в суді 21 грудня 2018 року, після спливу трирічного строку, і такий позов залишений без розгляду 04 липня 2019 року. Водночас новий позов поданий 22 липня 2019.
Колегія суддів враховує, що залишення попереднього позову без розгляду саме по собі не перериває та не зупиняє перебіг позовної давності (пункти 89, 92, 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19).
Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц).
Відповідне клопотання подане позивачем та задоволено судом, що вбачається зі змісту судового рішення. Мотивами такого рішення суд визначив перебування справи про стягнення заборгованості у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, що на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів. 
Подібні правові висновки викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19, від яких не відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19.
Колегія суддів погоджується з такими мотивами суду першої інстанції, а тому доводи про пропуск позивачем строку позовної давності не можуть бути взяті судом як підстава для скасування оскаржуваного рішення та відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Також, оцінюючи поведінку позивача після того, як йому стало відомо про припинення записів про іпотеку та відчуження предмета іпотеки, колегія суддів виходить із того, що банк діяв послідовно та без невиправданого зволікання, зокрема про відчуження квартири та відсутність записів про іпотеку банк дізнався 19 червня 2018 року, 21 червня 2018 року звернувся із заявою про кримінальне правопорушення і 21 грудня 2018 року подав перший позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, а після залишення цього позову без розгляду 04 липня 2019 року новий позов подано 22 липня 2019 року, тобто через нетривалий час і без ознак зловживання правом чи бездіяльності.

Щодо судового збору
Скаржник зазначає, що суд при ухваленні рішення не з`ясував питання щодо сплати судового збору у належному розмірі, що призвело до неправильного й неповного з`ясування обставин справи, є істотним порушенням норм процесуального права і є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Колегія суддів надає оцінку вказаним доводам та вказує на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про судовий збір», суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 906/1026/22 позов про визнання права іпотекодержателя необхідно розглядати саме як вимогу майнового характеру, оскільки, визнавши за собою таке право, іпотекодержатель набуває легітимного очікування успішної реалізації своєї можливості отримати у власність майно (нерухоме майно або грошові кошти) для задоволення своїх майнових вимог до боржника за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою. Тому у разі подання такого позову судовий збір сплачується з огляду на вартість предмета іпотеки, визначену в договорі іпотеки, за ставкою, передбаченою законом для вимог майнового характеру.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви: майнового характеру, яка подана юридичною особою становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з копією висновку № 832928 від 14 червня 2019 року про вартість майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість об`єкта оцінки без ПДВ 1 995 100 грн (75567 дол США); ліквідаційна вартість об`єкта оцінки без ПДВ 1596100 грн (60454 долари США) (т. 1 а. с. 87).
Тобто за подачу такого позову позивач мав сплатити 59 853 грн.
Позивач сплатив судовий збір: платіжним дорученням № 9019/3 від 03 січня 2019 року 1 762 грн; платіжним дорученням № 9019/20 від 30 травня 2019 року 29 553,50 грн; при поданні заяви про зміну предмету позову платіжною інструкцією № 9595/16 від 06 травня 2024 року 19 010,58 грн.
Таким чином, позивач загалом сплатив судового збору на суму 50 326,08 грн.
Різниця в розмірі 7 526,92 грн має бути в рівних частках розподілена між відповідачами враховуючи повне задоволення позовних вимог.
Водночас з огляду на принцип заборони повороту до гіршого (reformatio in peius), відповідно до якого недопустиме погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення (особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги) (постанова Верховного Суду від 24.05.2023 у справі № 179/363/21), колегія суддів залишає вказані доводи без задоволення, а рішення суду в частині розподілу судових витрат без змін.

Щодо виходу за межі доводів апеляційної скарги
Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Із оскаржуваного рішення вбачається, що суд звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі висновку про вартість майна у розмірі 1 995 100 грн.
Водночас станом на дату ухвалення рішення судом першої інстанції (26 вересня 2025 року), абзац 7 ч. 1 ст. 39 Закону № 898, який передбачав необхідність зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, був виключений на підставі пп. 6 п. 6 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедур банкрутства № 2597-VIII від 18.10.2018.
Таким чином у цій частині рішення суду постановлено із застосування закону, який не підлягає застосуванню, а тому підлягає зміні шляхом виключення положень про початкову ціну реалізації предмета іпотеки.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення без додержання норм матеріального чи з порушенням норм процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до необґрунтованих тверджень та переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.
При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», § 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
По суті позовних вимог суд першої інстанції дійшов законних, обґрунтованих та правильних висновків щодо їх обґрунтованості, а доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують та не вказують на незаконність чи необґрунтованість такого рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права. 
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).
За приписами ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, належним чином оцінив надані сторонами докази, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, та не допустив порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування рішення.
Водночас у резолютивній частині рішення суд помилково зазначив початкову ціну реалізації предмета іпотеки, застосувавши закон, що не підлягає застосування з огляду на його зміну, а тому в цій частині рішення суду належить змінити, шляхом виключення положень про початкову ціну реалізації предмета іпотеки.

Судові витрати 

Оскільки рішення суду першої інстанції змінюється лише в частині виключення певного положення з резолютивної частини, що не стосується змісту та обсягу задоволених позовних вимог, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат відповідно до статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 12, 76-81, 89, 259, 263, 268, 367, 374- 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Терещенко Людмилою В`ячеславівною, - задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2025 року - змінити, виключивши із резолютивної частини положення про початкову ціну реалізації предмета іпотеки.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: С.М. Верланов

В.В. Соколова